КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження:                                                            Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/9415/2025                                              
                                      
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
         м. Київ                                                                                            Справа № 756/328/24 
 
12 червня 2025року Київський апеляційний суд у складі  колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Кафідової О.В.
суддів                       - Оніщука М.І.
                                  - Шебуєвої В.А.
при секретарі           - Смолко А.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шмагаревської Ганни Олександрівни на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Тихої О.О. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів,-
 
в с т а н о в и в:
 
У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів.
В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що у лютому 2019 року до позивача звернулася його рідна сестра ОСОБА_2 з проханням надати їй грошові кошти на розвиток бізнес-проєкту.
За усною домовленістю щодо реалізації вказаного проєкту позивачем за період з 08.02.2019 по 09.10.2019 були перераховані грошові кошти на загальну суму 2 937 євро.
На підтвердження факту отримання вказаних коштів відповідач обіцяла надати розписки, а грошові кошти з часом повернути.
Разом з тим, відповідач розписки із зазначенням підстав отримання грошових коштів не надала, а грошові кошти не повернула. Позивач звертався до відповідачки з листом-претензією з вимогою повернути отримані нею кошти, яка була проігнорована відповідачем.
У зв`язку з наведеним, оскільки між позивачем та відповідачем договір позики письмово не укладався, розписка відповідачем не складалася, тому перераховані грошові кошти є безпідставно набутими відповідачем.
З огляду на вище викладене просив суд стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 2 937 євро, а також судові витрати.
Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15.05.2024 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти у сумі 2 937 євро 00 центів, витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 239,65 грн.
Ухвалою суду від 21.10.2024 скасовано заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15.05.2024 у цивільній справі № 756/328/24 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів та призначено справу до розгляду.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20 січня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20 січня 2025 року, 17 березня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Шмагаревська Г.О. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. 
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що у разі, якщо на виконання юридично ще неукладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України).
Вказує на те, що судом першої інстанції не було встановлено відповідних договірних відносин, а так само не встановлено перебування сторін у будь-яких правовідносинах або наявності у позивача обов`язків, визначених ЦК України, у тому числі, щодо фінансового забезпечення відповідача, відтак, відповідачка збагатилася за рахунок позивача без будь-якої підстави.
У розділі призначення платежу було зазначено - «поповнення карткового рахунку» отримувача коштів. При цьому, сторона відповідача ані в судовому засіданні під час розгляду справи, ані у відзиві на позовну заяву так і не змогла чітко пояснити мету отримання відповідачкою коштів від позивача у конкретно визначений період часу в конкретній сумі. Пояснення сторони відповідача з цього приводу не містять ніякої конкретики, постійно змінюються, не мають ані логіки, ані послідовності.
28 квітня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшли письмові пояснення від представника відповідача  ОСОБА_2 адвоката Беляєва С.А., в яких представник зазначив, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
В судове засідання з`явився представник відповідача  ОСОБА_2 адвокат  Беляєв С.А., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги. 
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився. 12 червня 2025 року до Київського апеляційного суду від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шмагаревської Г.О. надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника. 
З огляду на вище викладене колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності не з`явившихся сторін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що з виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 , відкритому в АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що у період з 08.02.2019 по 09.10.2019 ОСОБА_1 зі свого карткового рахунку №   НОМЕР_1 були перераховані грошові кошти на загальну суму 2937 євро: 08.02.2019 - 315 євро; 26.02.2019 - 300 євро; 18.03.2019 - 800 євро; 10.05.2019 - 800 євро; 01.10.2019 - 312 євро та 09.10.2019 - 410 євро.
Призначенням платежів у всіх випадках зазначено - переказ коштів сестрі ОСОБА_2 
24.10.2022 року позивачем на адресу ОСОБА_2 направлено лист-претензію з проханням повернути вказані грошові кошти, що підтверджується описом вкладення; фіскальним чеком та інформацією про відправлення (трекінг - 0200253791194).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, суд першої інстанції посилався на те, що в ході розгляду справи судом установлено, що позивач систематично та послідовно у період з 08.02.2019 по 09.10.2019, здійснивши шість платежів на загальну суму 2937,00 євро, перерахував кошти на рахунок відповідача, яка є його рідною сестрою і з якою на той час в них були гарні стосунки, що не заперечувалося самим позивачем, знаючи, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивача є суперечливою, оскільки останній вільно і без помилки погодився на перерахування коштів і відповідно розумів настанняможливих невигідних для себе наслідків.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону відповідає.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03,      § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження
№ 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).
Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня
2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня
2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22).
Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Колегія суддів зазначає, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
У справі, яка переглядається, позивач сплатив відповідачу кошти, знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплачував кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому позивач перераховував відповідачу кошти тривалий час, а саме вісім місяців. У призначеннях платежу позивач зазначав, що призначенням платежу є переказ коштів сестрі. Так як позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем, проте він здійснював ці платежі протягом тривалого часу, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.
Отже, суд першої інстанції прийшов до правильних висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.
Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 січня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шмагаревської Г.О.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шмагаревської Ганни Олександрівни залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

 
Повний текст постанови складено 13 червня 2025 року.

Головуючий:                                              Судді: