Дата документу 17.06.2025 Справа № 333/7449/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 333/7449/24                                                 Головуючий у І інстанції: Круглікова А.В.
Провадження № 22-ц/807/1005/25                                           Суддя-доповідач: Поляков О.З.
Провадження № 22-ц/807/1005/25-2

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 червня 2025 року         м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:         Полякова О.З.,
суддів:         Гончар М.С.,
Кочеткової І.В.,
секретар: Остащенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Логінової Вікторії Володимирівни на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2025 року  та на додаткове рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У серпні 2024 року  ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Кукурудз Р.О. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 12.03.2024 у справі № 333/753/22 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 357800 грн. 
Зазначену суму боргу відповідач сплатила з порушенням строку зобов`язання, а саме: 12.05.2024 сплачено 57800 грн, 29.05.2024 - 300000 грн. 
У зв`язку з простроченням виконання основного зобов`язання, позивач нарахувала на суму основного боргу 3% річних в сумі 32121,93 грн та індекс інфляції в сумі 145104,40 грн. 
Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Кукурудз Р.О. просила суд стягнути на її користь з ОСОБА_1 177226,33 грн та судові витрати.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 32121,93 грн 3% річних, 145104,40 грн індексу інфляції та 1417,81 грн судового збору.
Додатковим рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2025 року частково задоволено заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Кукурудза Р.О. про ухвалення додаткового рішення.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3000 грн витрат на правничу допомогу адвоката.
Не погоджуючись із вищезазначеними рішенням та додатковим рішенням суду,  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Логінової В.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне встановлення судом першої інстанції обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2025 року та додаткове рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2025 року, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що висновок суду першої інстанції про прострочення виконання відповідачем зобов`язання з повернення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 177226,33 грн з 18.05.2021 (з дати смерті спадкодавця ОСОБА_3 ), оскільки відповідно до закону обов`язок з повернення безпідставно набутого майна виникає з моменту, коли особа дізналась про безпідставність одержання цього майна. У спірних правовідносинах такий обов`язок у відповідача та, відповідно, право вимоги про стягнення безпідставно набутих коштів виник тільки після ухвалення рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12.03.2024 у справі № 333/753/22, яким було встановлено факт безпідставного набуття коштів.
У своєму відзиві  ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Кукурудз Р.О. заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, оскаржуване рішення – без змін. Зазначає, що у спірних правовідносинах кондиційні відносини виникли зі свідомих, вольових і цілеспрямованих дій відповідача, набуття нею коштів не ґрунтувалося на правовій підставі від самого початку правовідносин, оскільки вона безпідставно знімала кошти з банківських рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_3 , користуючись тим, що його карти знаходились у неї.
У судовому засіданні представник  ОСОБА_1 – адвокат Логінова В.В. наполягала на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваного рішення та відмові в задоволенні позову.
Представник  ОСОБА_2 – адвокат Кукурудз Р.О. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення просив залишити без змін.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з огляду на таке.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив того, що відповідач свої зобов`язання з оплати суми основного боргу, визначеної в рішенні Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 12.03.2024 у справі № 333/753/22 належним чином не виконала, вказану заборгованість повертала частинами, а саме: 12.05.2024 в сумі 57800 грн, 29.05.2024 в сумі 108800 грн, 29.05.2024 в сумі 1000 грн, 29.05.204 в сумі 38000 грн, 29.05.2024 в сумі 57000 грн та 29.05.2024 в сумі 95 200 грн, тому на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов`язки, у т.ч. передбачені ст. 625 ЦК України, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 32121,93 грн за період з 18.05.2021 до 29.05.2024 та індексу інфляції – в розмірі 145104,40 грн за період з червня 2021 до травня 2024 року.
Однак колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи і не заперечували сторони, що рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 12.03.2024 у справі № 333/753/22, що набрало законної сили 25.04.2024, первісний позов ОСОБА_2 про стягнення коштів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 357800 грн. Іншу частину первісних позовних вимог залишено без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ залишено без задоволення.
Вказану заборгованість ОСОБА_1 повернула частинами: 12.05.2024 – в сумі 57800 грн, 29.05.2024 – в сумі 108800 грн, 29.05.2024 – в сумі 1000 грн, 29.05.204 – в сумі 38000 грн, 29.05.2024 – в сумі 57000 грн та 29.05.2024 – в сумі 95200 грн.
Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції належно не повідомляв ОСОБА_1 про розгляд справи, оскільки матеріали справи не містять даних про отримання відповідачем жодної судової повістки.
Так, а.с. 51 містить конверт, направлений на адресу ОСОБА_1 , що повернувся до суду не врученим з відміткою працівника поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання», доказів направлення відповідачу повісток про виклик в судове засідання 19.02.2025, в якого проголошено оскаржуване рішення, матеріали справи не містять.
Наявна на аркуші справи 55 довідка про смс повідомлення не є належним повідомленням про дату судового засідання, оскільки матеріали справи не містять підтвердження того, що номер телефону, на який направлено повідомлення належать відповідачу, адже матеріали справи не містять таких даних.
Згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України, ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.
Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також порушенням вимог статей 128-130 ЦПК України.
Відповідно до частин першої та другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Складовою частиною визначеного статтею 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
У рішенні від 08 квітня 2010 року у справі "Гурепка проти України (N 2)" (заява N 38789/04) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятли ве становище в порівнянні з опонентом.
У рішенні від 13 грудня 2011 року у справі "Трудов проти Росії" (заява N 43330/09) ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на "усне слухання". Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи.
Згідно з частинами першою-п`ятою статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
У частині восьмій статті 128 ЦПК України зазначено, що днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Однак, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції на зазначені вимоги процесуального законодавства уваги не звернув, розглянув справу без повідомлення   ОСОБА_1  про дату, час та місце розгляду справи 19 лютого 2025 року, а також розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення 04 березня 2025 року, розгляд справи не відклав, причин неявки відповідача до суду не з`ясував, чим порушив вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.
Згідно з частиною восьмою статті 83 ЦПК України докази, не подані                         у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на відповідача.
У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що  в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення змісту пункту 6 частини другої статті 356, частин першої, другої та третьої статті 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі подання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.
До апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Логінової В.В. надала копію розписки від 29.05.2025, підписаної ОСОБА_2 , що не була подана до суду першої інстанції.
З огляду на вищевикладене, враховуючи відсутність у відповідача можливості подання цього доказу до суду першої інстанції у зв`язку з відсутністю у неї інформації про розгляд цієї справи, колегія суддів вважає, що вищезазначена розписка має важливе значення для правильного вирішення справи, тому приймає цей доказ.
Так, апеляційний суд встановив, що згідно з розпискою від 29.05.2025, що підписана ОСОБА_2 , вона отримала від ОСОБА_1 на виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12.03.2024 у справі № 333/753/22, грошові кошти в розмірі 361818,39 грн, з яких: 357800 грн – безпідставно набуті грошові кошти, 4018,39 грн – витрати зі сплати судового збору, які перераховані їй на банківський рахунок. ОСОБА_2 визнає, що грошові кошти сплачені їй у повному обсязі, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12.03.2024 у справі № 333/753/22 виконане ОСОБА_1 належним чином, та жодних претензій матеріального та морального характеру до ОСОБА_1 вона не має (а.с. 124).
Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У частині другій статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.
Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання в нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Приписи наведеної норми підставою нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних визначають необхідність наявності факту прострочення виконання боржником грошового зобов`язання.
Частиною п`ятою статті 12 ЦК України встановлено презумпцію добросовісності та розумності особи при здійсненні нею своїх цивільних прав та закріплено обов`язок учасників цивільного обороту дотримуватися принципів добросовісності та розумності у здійсненні своїх цивільних прав. Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в поведінці особи - носія такого права, яка, знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків.
Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.
Тобто добросовісність набувача майна презюмується та має враховуватися під час з`ясування моменту виникнення в нього обов`язку з повернення безпідставно набутого майна потерпілій особі.
Проте наведена презумпція є спростовною. Обов`язок з її спростування покладається на особу, яка заперечує (ставить під сумнів) добросовісність поведінки набувача майна, зокрема момент його обізнаності про безпідставність набуття майна.
Тому під час визначення моменту обізнаності набувача майна про безпідставність його володіння майном необхідно брати до уваги добросовісність поведінки набувача майна (суб`єктивну складову такої поведінки) та зважати не лише на момент, коли він дізнався про безпідставне набуття ним майна, а й на момент, коли він міг дізнатися про відсутність правових підстав для набуття ним майна, оскільки конструкція "особа дізналася або могла дізнатися про своє володіння чужим майном без достатньої правової підстави" зобов`язує набувача майна діяти розсудливо, обачно, вживаючи заходів для з`ясування підстав володіння ним таким майном.
Момент виникнення в особи (набувача майна) обов`язку з повернення потерпілому безпідставно набутого майна та його виконання нею не є тотожним моменту, з якого зобов`язання особи з повернення цього майна вважається простроченим, оскільки на відміну від моменту прострочення, виникнення в особи обов`язку з повернення безпідставно набутого майна та його виконання цією особою за своє суттю є періодом у часі, з якого особа стає обізнаною про безпідставність набуття (збереження) нею майна потерпілої особи та про наявність обов`язку з повернення майна цій особі, який має виконуватися з урахування характеру підстав (юридичних фактів), за яких було безпідставно набуте нею майно.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про прострочення виконання відповідачем зобов`язання з повернення безпідставно набутих грошових коштів від дати смерті спадкодавця ОСОБА_3 – 18.05.2021, оскільки відповідно до закону обов`язок з повернення безпідставно набутого майна виникає з моменту, коли особа дізналась про безпідставність одержання цього майна. У спірних правовідносинах такий обов`язок у відповідача та відповідно, право вимоги позивача щодо стягнення безпідставно набутих грошових коштів у відповідній сумі виникли тільки після ухвалення рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя рішення від 12.03.2024 у справі № 333/753/22, яким було встановлено факт безпідставного набуття грошових коштів.
Однак, суд першої інстанції, взявши до уваги твердження позивача, не обґрунтував своїх висновків про те, що момент виникнення прострочення виконання зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна у відповідача виник саме з 18.05.2021. 
Разом з тим, рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12.03.2024 року у справі № 333/753/22 встановлено, що зазначені грошові кошти належали померлому  ОСОБА_3 , зберігались на його банківських рахунках і після його смерті стали предметом спадкування. Тобто,  ОСОБА_2  не була власником зазначених грошових коштів станом на 18.05.2021, оскільки отримала свідоцтво про право на спадщину на грошові кошти померлого батька  ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Зі змісту зазначеного рішення також вбачається, що свідоцтво про спадщину не містило конкретного розміру успадкованих грошових коштів, тобто, зазначена обставина була предметом спору у справі № 333/753/22, і тільки рішенням суду, що набрало законної сили 25.04.2024 було встановлено суму грошових коштів, яку ОСОБА_1 зобов`язана повернути. 
Колегія суддів вважає, що саме судовим рішенням встановлена безпідставність набуття грошових коштів ОСОБА_1 , та її зобов`язання їх повернення. З огляду на предмет зустрічного позову у справі 333/753/22, колегія суддів вважає, що до ухвалення вищезазначеного рішення ОСОБА_4 вважала ці грошові кошти спільним майном, набутим у період спільного проживання з ОСОБА_3 .
Таким чином, обов`язок ОСОБА_1 сплатити ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 357800 грн виник з моменту ухвалення судового рішення, що набрало законної сили 25.04.2024.
Як встановлено судом у розписці від 29.05.2025 ОСОБА_2 визнала, що грошові кошти сплачені їй у повному обсязі, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12.03.2024 у справі № 333/753/22 виконане ОСОБА_1 належним чином, та жодних претензій матеріального та морального характеру до ОСОБА_1 вона не має.
Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з прийняттям постанови про відмову в задоволенні позову.
Оскільки новою постановою апеляційний суд відмовляє в задоволенні позову ОСОБА_2 , відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, відсутні підстави для відшкодування їй судових витрат, у зв`язку з чим, додаткове рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2025 року також підлягає скасуванню.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з прийняттям постанови по суті позовних вимог.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, тому її слід задовольнити, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2025 року  та на додаткове рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2025 року слід скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки новою постановою апеляційний суд задовольняє вимоги апеляційної скарги, ОСОБА_1 має право на відшкодування їй судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2658,39 грн, які слід стягнути з відповідача на її користь.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Логінової Вікторії Володимирівни – задовольнити.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2025 року  та на додаткове рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2025 року – скасувати. Ухвалити в цій справі нову постанову:
«Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів – залишити без задоволення.»
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2658 (дві тисячі шістсот п`ятдесят вісім) гривень 39 копійок»
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 26 червня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: