Дата документу 18.06.2025 Справа № 331/4040/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №331/4040/24                                 Головуючий у 1 інстанції Скользнєва Н.Г.
Провадження № 22-ц/807/869/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
18 червня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Гончар М.С.,
Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника Запорізької обласної прокуратури – Черного Петра Анатолійовича та представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 доЗапорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності,-

В С Т А Н О В И Л А:
У липні 2024 року ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Фененка Д.П. звернувся до суду з позовною заявою до Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України.
Позов обґрунтовано таким.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці ДТП. За кермом вантажного автомобіля «ТАТА», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на якому було здійснено наїзд на пішохода ОСОБА_3 , перебував ОСОБА_1 . 
Ці дії ОСОБА_1 органом досудового розслідування кваліфіковані як кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.
Розслідування проводилось в рамках кримінального провадження, внесеного 12.12.2019 року до ЄРДР за №12019080050004384, за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.286 КК України.
26.12.2019 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вказаному кримінальному провадженню.
За результатами розгляду вказаного кримінального провадження вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.10. 2021 року у справі № 335/485/20 ОСОБА_1 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, на підставі пункту 3 частини 1 статті 373 КПК України, було виправдано. 
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 20.06.2023 року вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.10. 2021 року відносно ОСОБА_1 залишено без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 04.10. 2023 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 20.06. 2023 року щодо ОСОБА_1 , відмовлено.
Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 зазнав значних моральних втрат, які він оцінює у 247 658,00 грн.
Вказана сума базується на тому, що протягом 41 місяця та 26 днів позивач незаконно перебував під слідством та судом, з 26.12.2019 (пред`явлення підозри) до 20.06.2023 (набрання законної сили виправдувальним вироком). Мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з ч.З ст.13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (далі Закон України № 266/94-ВР) становить 247 658,00 грн.
Окрім того, ОСОБА_1 є власником транспортного засобу «ТАТА», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на який ухвалою слідчого судді Леніського районного суду м. Запоріжжя від 16.12. 2019 року було накладено арешт в рамках розслідування кримінального провадження, за яким ОСОБА_1 було виправдано.
Постановою про визнання речовим доказом від 12.12.2019 року, автомобіль «ТАТА», реєстраційний номер НОМЕР_1 , було передано на відповідальне зберігання на спеціальний майданчик утримання автотранспорту ГУНП в Запорізькій області, розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Космічна, буд. 140, до вирішення питання по суті. Проте, у березні 2022 року транспортний засіб позивача зник із майданчика, у зв`язку із чим позивач 24.04.2022 року звернувся до Запорізької обласної прокуратури із заявою про вчинення кримінального правопорушення.
Листом Запорізької обласної прокуратури від 13.05. 2022 року вищезазначену заяву за належністю направлено до Територіального управління Державного бюро розслідувань ( далі – ТУ ДБР), розташоване у місті Мелітополі.
Листом ТУ ДБР від 09.06.2022 року позивача повідомлено про перебування в провадженні слідчих кримінального провадження № 12022080000000162 від 16 березня 2022 року за ч.2 ст. 364 КК України за фактом зникнення вищевказаного транспортного засобу.
Станом на дату звернення позивача до суду з позовом, транспортний засіб «ТАТА», реєстраційний номер НОМЕР_1 , позивачу так повернуто і не було.
Згідно довідки судового експерта Шахова О.В. № 15 від 17.05.2024 року, середня ринкова вартість автомобіля ТАТА LTP 613, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, складає 224 750,00 грн.
Таким чином, розмір відшкодування за втрачений транспортний засіб становить 224 750,00 грн.
Крім того, в разі незаконного притягнення до кримінальної відповідальності підлягають відшкодуванню витрати, понесені особо на правову допомогу.
Так, захисник у справі №335/485/20 діяв на підставі договору про надання правової допомоги від 23 квітня 2022 року № 301/23. На підтвердження повноважень адвоката Шульги O.A., до Запорізького апеляційного суду надавалось свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер серії АР № 1116114 від 23.04.2022 року.
У договорі про надання правової допомоги адвокатом №301/23 від 23 квітня 2022 року сторони передбачили, що ОСОБА_1 має сплатити гонорар адвокату за кожну судову справу, яка була розглянута будь- яким судом першої інстанції незалежно від строків її розгляду та обсягу виконаної роботи адвокатом в розмірі 25 000 грн.
Відповідно до накладної від 23.04. 2022 року адвокату Шульзі O.A. сплачено гонорар у розмірі 25 000,00 грн. Ця сума, як на думку позивача, також підлягає стягненню на його користь.
Окрім того, у зв`язку із необхідністю звернення позивачем до суду із даним позовом ОСОБА_1 вже понесені витрати на правову допомогу у розмірі 25 000,00 грн., які він просить стягнути на свою користь.
Просив стягнути з Державного бюджету України на свою користь грошові кошти в рахунок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду у розмірі 497 409,34 грн., з яких :
- 247 658,34 грн. – моральна шкода,
- 224 750,00 грн. – вартість втраченого майна, 
- 25 000,00 грн. – сума, сплачена у зв`язку з отриманням юридичної допомоги під час досудового розслідування, судового слідства, а також судові витрати у розмірі 25 000,00 грн. – за надання правничої допомоги у цій справі.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 247 658 гривень 34 копійки, вартість неповернутого майна у розмірі 224 750 гривень 00 копійок, а всього - 472 408 гривень 34 копійки.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник Запорізької обласної прокуратури – Черний П.А. подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду в частині стягнення матеріальної шкоди скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення на його користь матеріальної шкоди (вартість неповернутого майна) у розмірі 224 750,00 грн.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не враховане помилкове визначення позивачем відповідачів у даній справі та незалучення належного співвідповідача в частині вимоги про відшкодування матеріальної шкоди.
Окрім цього, не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник ОСОБА_1  – ОСОБА_2  подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду в частині відмови в стягнення судових витрат пов`язаних з отриманням професійної правничої допомоги скасувати та постановити в цій частині нове рішення, яким стягнути на користь позивача судові витрати у розмірі 25 000,00 грн. за надання правничої допомоги у цивільній справі в суді першої інстанції.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновок суду про відсутність підстав для стягнення витрат пов`язаних з отриманням професійної правничої допомоги в рамках цієї справи не відповідає нормам процесуального та матеріального права, зокрема відповідно до п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника Запорізької обласної прокуратури – Черного Петра Анатолійовича підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. 
Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належним чином доведено факт порушення його прав у вигляді заподіяння майнової шкоди, оскільки обов`язок посадових осіб щодо збереження вилученого майна відповідачами не дотримано.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення 25 000,00 грн., сплачених позивачем за надання юридичної допомоги під час розгляду цієї справи суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження заявленої ним суми не надано документу , що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги в рамках цієї справи на вказану суму.
Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині стягнення матеріальної шкоди та відмови у стягненні витрат позивача пов`язаних з отриманням професійної правничої допомоги у цій справі в суді першої інстанції. Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення моральної шкоди та відмови в стягненні витрат повязаних з отриманням юридичної допомоги під час досудового розслідування, судового слідства не оскаржується, тобто сторони з таким рішенням суду погодилися, тому рішення у відповідній частині апеляційним судом не переглядається.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновками суду першої інстанції в оскаржуваній в повному обсязі, з огляду на таке.
Як встановлено та підтверджується матеріалами справи,  12 грудня 2019 року в результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці ДТП. За кермом вантажного автомобіля «ТАТА», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на якому було здійснено наїзд на пішохода ОСОБА_3 , перебував ОСОБА_1 . 
За обставинами кримінального провадження встановлено, що Дніпровським ВП ГУНП в Запорізькій області в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження № 12019080050004384 від 12.12.2019 року ( далі – кримінальне провадження) за ознаками вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. 
26 грудня 2019 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у кримінальному провадженні за ч.2 ст. 286 КК України.
За результатами розгляду вказаного кримінального провадження вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2021 року у справі № 335/485/20 ОСОБА_1 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, на підставі пункту 3 частини 1 статті 373 КПК України, було виправдано ( а.с.18-27).
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 20 червня 2023 року вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.10. 2021 року відносно ОСОБА_1 залишено без змін ( а.с.27).
Ухвалою Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 20 червня 2023 року щодо ОСОБА_1 , відмовлено.
Виходячи із встановлених обставин вбачається, що ОСОБА_1 , який є позивачем у цій справі, перебував під слідством і судом у період з 26 грудня 2019 року ( дата повідомлення про підозру у кримінальному провадженні № 12019080050004384 від 12.12.2019 року) по 20 червня 2023 року ( дата набрання законної сили виправдувальним вироком» , що становить 41 місяць 26 днів.
В рамках кримінального провадження № 12019080050004384 від 12.12.2019 року за ознаками вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, постановою слідчого ВРЗ СТ СВ Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 12 грудня 2019 року визнано речовим доказом у кримінальному провадженні вантажний бортовий автомобіль « ТАТА LPT 613”, реєстраційний номер НОМЕР_1 ( далі – автомобіль «ТАТА» , р.н. НОМЕР_1 ) ( а.с.30). Вказаний автомобіль було передано на відповідальне зберігання на спеціальний майданчик утримання автотранспорту ГУНП в запорізькій         області, розташований за адресою : м. Запоріжжя, вул.. Космічна, буд.140, до вирішення питання по суті.
Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2019 року накладено арешт на автомобіль « ТАТА», р.н. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 ( а.с.28-29).
За результатами розгляду вказаного кримінального провадження вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2021 року , який набрав законної сили 20 червня 2023 року, у справі № 335/485/20 ОСОБА_1 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, на підставі пункту 3 частини 1 статті 373 КПК України, було виправдано.
Скасовано арешт на автомобіль « ТАТА», р.н. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , накладений на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2019 року. 
Речові докази, зокрема автомобіль « ТАТА», р.н. НОМЕР_1 , зобов`язано повернути ОСОБА_1 ( а.с.18-27).
Як пояснив в суді першої інстанції представник позивача, після ухвалення виправдувального вироку його довіритель у березні 2022 року помітив, що належний йому автомобіль « ТАТА» зі спеціального майданчику утримання зник.
24 квітня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Запорізької обласної прокуратури із заявою, в якій просив : внести відомості до ЄРДР за фактом незаконного заволодіння транспортним засобом « ТАТА» НОМЕР_1 ; притягнути до кримінальної відповідальності осіб, відповідальних за привласнення вказаного транспортного засобу за ст. 289 КК України. ( а.с.31).
13 травня 2022 року Запорізька обласна прокуратура заяву ОСОБА_4 надіслала за належністю для розгляду Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Мелітополі ( далі – ТУ ДБР у м. Мелітополі), про що повідомила заявника ( а.с.32).
9 червня 2022 року ТУ ДБР у м. Мелітополі повідомило ОСОБА_4 про те, що його звернення від 24.04.2022 року розглянуто та зазначено, що в провадженні слідчих підрозділу перебуває кримінальне провадження № 12022080000000162 від 16.03.2022 року за ч.2 ст.364 КК України, в рамках якого перевіряються обставини, аналогічні вказаним в заяві ; з огляду на викладене звернення ОСОБА_4 долучено до матеріалів зазначеного кримінального провадження для перевірки викладених в ньому доводів та обставин під час досудового розслідування ( а.с.33).
28 вересня 2022 року ОСОБА_1 вдруге звернувся до Запорізької обласної прокуратури із заявою, в якій просив : внести відомості до ЄРДР за фактом незаконного заволодіння транспортним засобом « ТАТА» НОМЕР_1 ; притягнути до кримінальної відповідальності осіб, відповідальних за привласнення вказаного транспортного засобу за ст. 289 КК України. ( а.с.34).
7 жовтня 2022 року Запорізька обласна прокуратура заяву ОСОБА_4 від 28 вересня 2022 року надіслала за належністю для розгляду Дніпровській окружній прокуратурі м. Запоріжжя, про що повідомила заявника ( а.с.35) 
14 жовтня 2022 року Дніпровська окружна прокуратура м. Запоріжжя заяву ОСОБА_4 від 28 вересня 2022 року для вирішення в порядку ст. 214 КПК України надіслала до СВ Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області , про що повідомила заявника ( а.с.36).
З листа відділу поліції № 4 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області від 13.10.2022 року № 11110 вбачається, що заяву ОСОБА_4 щодо незаконного заволодіння транспортним засобом марки « ТАТА», д.н.з. НОМЕР_1 розглянуто та направлено за належністю до Державного бюро розслідувань для доручення до матеріалів кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12022082040000833 від 11.06.2022 року за фактом незаконного заволодіння транспортними засобами з автомобільної стоянки ( спеціального майданчику для тимчасово вилучених ( затриманих) транспортних засобів) за адресою : АДРЕСА_1 . Наразі матеріали кримінального провадження №12022082040000833 від 11.06.2022 року перебувають у ДБР, яке розташоване за адресою: вул. Базарна,2, м. Запоріжжя ( а.с.37).
З відзиву відповідача - Запорізької обласної прокуратури вбачається, що за фактом зникнення автотранспорту, в тому числі і належному ОСОБА_1 , проводилось службове розслідування відносно посадових осіб ГУНП в Запорізькій області.
Висновок вказаного службового розслідування затверджений начальником ГУНП в Запорізькій області 24.08.2022 та долучений до матеріалів кримінального провадження № 16022080000000162 від 16.03.2022року .
У висновку службового розслідування ГУНП в Запорізькій області ( а.с.115-125) зазначено, що згідно з довідкою, наданою ЦЗ ГУНП в Запорізькій області, у зв`язку з початком 24.02.2022 військової агресії з боку рф, станом на 18.08.2022. невідоме місце знаходження ряду транспортних засобів -- автомобілів, які знаходилися на території ВЗР СМ ГУНП в Запорізькій області за адресою: м. Запоріжжя, вул. Космічна, 140, в тому числі, автомобіля «ТАТА», реєстраційний номер НОМЕР_1 .
При цьому, згідно з висновком службового розслідування винних осіб не встановлено.
Факт зникнення автомобіля позивача (у період з 2,4.02.2022 по 16.03.2022) на території СПР Запорізького ГУП ГУНП в Запорізькій області (вул. Космічна, 140, м. Запоріжжя) відбувся до набрання 20.06.2023 законної сили виправдувального вироку суду щодо позивача, яким зобов`язано повернути транспортний засіб ОСОБА_1 .
Також встановлено факт відчуження або вилучення майна (транспортних засобів) відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», рішення Ради оборони Запорізької області від 24.02.202.2 № 100.
Так, у матеріалах службового розслідування вказано, що під час примусового відчуження або вилучення майна (транспортних засобів) складалися акти згідно з рішенням Ради оборони Запорізької області від 24.02.2022 № 100.
Відповідно до акта про примусове відчуження або вилучення майна, складеного командиром в / ч НОМЕР_2 ОСОБА_5 , було здійснено примусове відчуження автомобіля «ТАТА», реєстраційний номер НОМЕР_1 ( а.с.125-126).
Згідно з указаним актом автотранспортний засіб переданий представнику в / ч НОМЕР_2 сержанту ОСОБА_6 , підставою вилучення вказано рішення Ради оборони Запорізької області від 24.02.2022 № 100.
Ураховуючи зазначене, наявні докази примусового вилучення автомобіля позивача посадовими особами в / ч НОМЕР_2 .
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Щодо позовної вимоги про стягнення 247 658, 34 грн. шкоди, у вигляді вартості неповернутого автомобіля « ТАТА» колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 22 ЦК України унормовано, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками згідно з частиною другою цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
За загальними положеннями, наведеними у статті 1166 цього Кодексу, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені у статті 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою для покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 1176 Цивільного кодексу України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування положень частини першої статті 1176 зазначеного Кодексу, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 цього Кодексу.
Статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, ці норми не заперечують обов`язкової наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у виді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 цього Кодексу учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.
Дії (бездіяльність) відповідного органу, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно, встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та про відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (стаття 11 ЦК України).
У статті 16 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 167 Кримінального процесуального кодексу України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.
Водночас у частині четвертій статті 168 цього Кодексу унормовано, що після тимчасового вилучення майна уповноважена службова особа зобов`язана забезпечити схоронність такого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2012 № 1104 (далі - Порядок, Порядок № 1104), визначено правила зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, та схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження.
Відповідно до пункту 27 Порядку схоронність тимчасово вилученого майна забезпечується згідно з пунктами 1 - 26 цього Порядку до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно.
Пунктом 6 Порядку № 1104 визначено, що у разі закриття слідчим, дізнавачем, прокурором кримінального провадження питання про речові докази вирішується у відповідній постанові слідчого, дізнавача, прокурора.
За змістом частини першої статті 169 Кримінального процесуального кодексу України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною п`ятою статті 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту.
Отже, обов`язок належно зберігати тимчасово вилучене майно та негайно повернути тимчасово вилучене майно після скасування відповідної ухвали про вилучення чи накладення арешту на майно прямо передбачений чинним законодавством. 
За змістом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У частинах першій-другій статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та, зокрема, Перший протокол до неї.
За змістом статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити у дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
При цьому згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У статті 1192 ЦК України визначено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
На переконання колегії суддів, за встановлених обставин неповернення вилученого у позивача майна становитиме надмірний тягар для нього, що має компенсуватися державою - аналогічна позиція викладена ЄСПЛ у рішенні від 07.07.2022 в справі "Ферхатович проти Словенії" заява № 64725/19. 
Стосовно доводів скаржника про недоведеність незаконності дій відповідачів, тобто невстановлення судом неправомірності вилучення майна, оскільки майно вилучено посадовими особами в/ч НОМЕР_2 у відповідності до вимог п.4 ч.1 ст.8 Закону України « Про правовий режим воєнного стану», кримінальне провадження щодо можливого незаконного вилучення транспортного засобу триває, то вони є безпідставними, оскільки судом першої інстанції встановлено, що у цій справі виникла ситуація, в якій сукупність діянь органів слідства та прокуратури, що виражені у їх бездіяльності - неповернення майна органом, на який покладено такий обов`язок законом, що всуперечить положенням законодавства, яке проаналізовано вище. 
При цьому, з яких причин відповідачі не можуть виконати приписи статті 169 Кримінального процесуального кодексу України, а також дотриматись п. 6 Порядку № 1104 не має жодного значення для вирішення даної справи, оскільки такі причини можуть тільки свідчити про наявність або відсутність вини заподіювача шкоди, встановлення якої для даної справи не вимагається.
Відхиляються також доводи про помилкове визначення позивачем відповідачів у даній справі та незалучення належного співвідповідача в частині вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, з огляду на наступне. 
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
Аналіз вказаної норми свідчить, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовою або службовою особою, є саме держава як учасник цивільних відносин.
Саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, тому належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (пункти 43, 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19)).
У постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17 зазначено, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.
У тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу (постанова від 20 листопада 2018 року в справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22). У судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанова від 27 лютого 2019 року в справі № 761/3884/18 (пункт 35). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанова від 26 червня 2019 року в справі № 587/430/16-ц (пункт 27). У спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів під час вирішення питання про відшкодування завданої нею шкоди, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють щодо позивача публічно-владні управлінські функції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2023 року в справі № 757/31372/18-ц (пункт 39).У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до держави Україна, не є обов`язковою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 30)).
Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів органу 
прокуратури чи іншого органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24 січня 2024 року в справі № 495/10543/21 (провадження № 61-7968св23), від 27 березня 2024 року в справі № 593/207/22 (провадження № 61-1109св23), від 11 жовтня 2023 року в справі № 361/9386/21 (провадження № 61-12289св23).
Таким чином, визначення відповідачами тільки Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області та Державної казначейської служби України без Військової частини НОМЕР_2 не впливає на правильність за законність ухваленого рішення.
Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішенняапеляційна скарга представника Запорізької обласної прокуратури – Черного Петра Анатолійовича не містить.
Щодо вимог про стягнення 25 000,00 грн., сплачених позивачем за надання юридичної допомоги під час розгляду цієї справи, колегія суддів зазначає наступне.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 та від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Компенсація витрат на правову допомогу у цивільних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням.
Згідно із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З 15 грудня 2017 року ЦПК України запроваджено нові правила компенсації витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
За положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
1. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
2. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
3. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно ч.3 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною другою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин четвертої, п`ятої та дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами четвертою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Такі докази, відповідно до частини першої статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При цьому, згідно з статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам статей 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.
На підтвердження понесення судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката подано копії наступних документів: договору про надання правової допомоги адвокатом №137/15 від 15.05.2024, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Фененко Д.П., ордер на надання правничої (правової) допомоги №1124869 від 26.06.2024 року.
Відмовляючи в задоволенні вимог про  стягнення на його користь судових витрат у розмірі 25 000,00 грн. за надання правничої допомоги у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження заявленої ним суми не надано документу, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги в рамках цієї справи на вказану суму .
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки відповідно до п.2.1. вищевкащаного договору за надання послуг, ззначених у пінкті 1.2. даного договору, клієн зобов`язаний сплатити адвокатові гонорар в розмірі 25 000 гривень, за кожну справу, яка була розглянута будь-яким судом першої інстанції незалежно від строків її розгляду та обсягу виконаної роботи адвокатом.
Адвокат Фененко Д.П., у рамках цивільної справи №331/4040/24, здійснював представництво Жука О.О., що підтверджується низкою процесуальних документів, які містяться в матеріалах справи, участю в судових засіданнях. Зазначене узгоджується з умовами договору про надання правничої допомоги укладений між позивачем та ОСОБА_2 .
В додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.12.2022 у справі № 904/4134/20 викладено правову позицію, відповідно до якої адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. 
Відсутність доказів оплати вартості наданих адвокатом послуг не може виступати самостійною підставою для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу, про що прямо зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду – у Постанові від 01 листопада 2022 року у справі №757/24445/21-ц.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення 25 000,00 грн., сплачених позивачем за надання юридичної допомоги під час розгляду цієї справи.
Таким чином, доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 зайшли своє підтвердження під час розгляду колегією суддів матеріалів справи.
Враховуючи встановлені вище обставини справи, невідповідність висновків суду в частині вимоги про стягнення 25 000,00 грн., сплачених позивачем за надання юридичної допомоги під час розгляду цієї справи встановленим обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 є обґрунтованими, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині вимоги про стягнення 25 000,00 грн., сплачених позивачем за надання юридичної допомоги під час розгляду цієї справи з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог про стягнення 25 000,00 грн., сплачених позивачем за надання юридичної допомоги під час розгляду цієї справи.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 376, 381-384ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу представника Запорізької обласної прокуратури – Черного Петра Анатолійовича залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2025 року скасувати в частині відмови в стягнення судових витрат пов`язаних з отриманням професійної правничої допомоги, ухвалити в цій частині нове рішення.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані з отриманням професійної правничої допомоги у розмірі 25 000 гривень 00 копійок (двадцять п`ять тисяч гривень 00 копійок).
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Рішення в частині стягнення моральної шкоди не оскаржувалось та не переглядалось.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 27 червня 2025 року.

Головуючий

Судді: