КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №381/3916/24                                                                              Головуючий у І інстанції - Сініцина О.С.
апеляційне провадження №22-ц/824/11704/2025                                Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
15 липня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 22 квітня 2025 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Томашівська об`єднана територіальна громада про визнання договору оренди дійсним, стягнення матеріальної та моральної шкоди,-
 
установив:
 
У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Макарівського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Томашівська об`єднана територіальна громада про визнання договору оренди дійсним, стягнення матеріальної та моральної шкоди.
В обґрунтування вимог позову зазначала, що на початку повномасштабного вторгнення росії на територію України у березні 2022 року вона звернулася до старости Вільнянського старостинського округу Томашівської ОТГ Амадор В.М. з пропозицією заселення біженців у її будинок для допомоги постраждалим від війни, оскільки її родина проживає за кордоном.
Згодом, у її будинок за адресою: АДРЕСА_1 , була заселена сім`я з Донеччини з двома дітьми та вагітною жінкою. Попередньо вона відповідачу ОСОБА_2 на електронну пошту надіслала договір оренди, який він підписав, про що підтвердив, надісланою фотографією, який у неї не зберігся. ОСОБА_2 переїхав до її будинку у квітні 2022 року, а ОСОБА_3 з дітьми - у липні 2022 року. Зареєструвались як ВПО у Томашівській громаді.
Згодом, вона дізналася, що у її будинку проживала ще одна родина без її згоди, відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .
У травні 2024 року вона приїхала до України, щоб залагодити конфлікту ситуацію, оскільки постійно отримувала скарги від сусідів, та побачила безлад на ділянці, наявність сміття, некошена трава, збудовані незрозумілі господарські халабуди та інше.
Вказує, що вона запропонувала укласти договір оренди на новий термін, з оплатою у розмірі 5000 грн., разом з цим, висловила умови, щодо приведення будинку і прибудинкову територію до ладу. 
Однак, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір оренди не підписали, продовжуючи жити у її будинку протягом місяця. 
Після того, як відповідачі звільнили її житло, вона найняла працівників для прибирання будинку та прилеглої території, за послуги, яких понесла витрати у розмірі 22647 грн.
Просила суд, визнати договір оренди від 06 квітня 2022 року, укладений між нею та ОСОБА_2 дійсним, а також стягнути з відповідачів солідарно, заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 57232,82 грн., моральну шкоду - 100000 грн., а також витрати зі сплати судового збору.
Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 22 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні зазначеного вище позову.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що вона надіслала проект договору оренди на електронну пошту відповідачу ОСОБА_2 , і він підтвердив підписання шляхом надсилання фотографії. Хоча фотографія не зберіглася, це є підтвердженою обставиною, що відповідає вимогам ст. 207 ЦК України. 
Також, суд не врахував фактичне користування майном та відсутність заперечень з боку відповідачів на момент заселення, що підтверджує наявність договірних правовідносин.
Суд першої інстанції необґрунтовано послався на її«мовчазну згоду», у виправдання незаконного проживання третіх осіб у її будинку, хоча відповідачі навіть не намагалися отримати дозвіл чи повідомити про це. 
Проживання таких осіб без згоди власника будинку є прямим порушенням Закону та Договору, наслідком якого стало погіршення стану житла. 
Враховуючи, що будинок має дві невеликі спальні, проживання в ньому чотирьох дорослих (зловживаючих алкоголем), і чотирьох дітей однозначно призвело до значного зношування та пошкодження майна, а також створило небезпечні умови для нормального перебування. 
Переповнення житлових приміщень та відсутність належного догляду за будинком призвели до псування меблів, техніки та інфраструктури, що безумовно підвищило витрати на прибирання, утримання та ремонт. 
Такі дії також створили незручності для сусідів, що свідчить про порушення як її прав, так і інших осіб, що проживають у даній місцевості. 
Маючи на увазі, що таке проживання не було погоджене, то вона вважає, що відповідачі мають нести відповідальність за всі збитки, які були завдані внаслідок їхніх дій, і повинні компенсувати збитки за пошкоджене майно, а також витрати на усунення наслідків їх неправомірних дій. 
Подання заяви на компенсацію не є мовчазною згодою, а є спробою зменшити збитки, завдані незаконними діями відповідачів.
Просила суд, скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 22 квітня 2025 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав. 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що будь-якого договору оренди позивач із відповідачем ОСОБА_2 не підписувала та, відповідно, волевиявлення, щодо правочину не було, істотних умов такого договору не погоджували.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що належних, допустимих та достовірних доказів спричинення збитків майну, в чому полягали такі збитки, а також винних дій відповідачів, позивач не надала, а тому, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки суд не встановив, а позивач не довела наявності протиправних дій відповідачів та завдання ними шкоди шляхом пошкодження майна.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Відповідно до положень ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Частиною 1 ст. 206 ЦК України закріплено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
Зокрема, ч. 1 ст. 208 ЦК України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти: правочини між юридичними особами; правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу; правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.
Правочин, не залежно від своєї форми, є волевиявленням сторін, які в свою чергу несуть ризик настання для них негативних наслідків через недотримання норм закону, щодо його укладення.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі ч. 1 цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (ч.ч.2 та 4 ст. 207 ЦК України).
Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Разом з тим, укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Загальною істотною умовою цього договору є предмет договору. Також істотними умовами договору оренди є плата, яка стягується з наймача за користування майном (орендна плата) та строк дії договору.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 811 ЦК України, договір найму житла укладається у письмовій формі.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, користування житловим будинком відбувалось за погодженням із власником (позивачем) на безоплатній основі як внутрішньо-переміщеними особами. Будь-яких відомостей, що сторони виконували умови договору оренди, відсутні.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що будь-якого договору оренди позивач із відповідачем ОСОБА_2 не підписувала та, відповідно, волевиявлення щодо правочину не було, істотних умов такого договору не погоджували, а тому доводи апеляційної скарги про те, що проект договору оренди був надісланий на електронну пошту відповідачу ОСОБА_2 , і він підтвердив підписання шляхом надсилання фотографії, хоча фотографія не зберіглася,  але це є підтвердженою обставиною, що відповідає вимогам ст. 207 ЦК України, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.
Крім того, зазначені вище доводи апеляційної скарги спростовуються наявним у матеріалах справи листом Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області від 05 серпня 2024 року №02-14/41.
Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. 
Збитками, є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). 
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. 
Відповідно до ст. 1166 ЦК України - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. 
Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. 
Статтею 1192 ЦК України, визначено способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, відповідно до яких: якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. 
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. 
Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, цивільне законодавство покладає на відповідача обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а на позивача обов`язок доведення наявності шкоди та її розмір.
Правова позиція у подібних правовідносинах висловлена в Постановах Верховного Суду від 01 квітня 2019 року (справа №263/7910/17) та від 11 грудня 2018 року (справа №759/5781/16).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
За змістом ст. ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довела належними та допустимими доказами порушення її прав, наявності протиправних дій відповідачів та завдання ними шкоди шляхом пошкодження майна.
Таким чином належних, допустимих та достовірних доказів спричинення збитків майну, в чому полягали такі збитки, а також винних дій відповідачів, позивач не надала.
Крім того, відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в іншій спосіб, незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Як вбачається з положень ст. 1167 ЦК України, моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала.
Водночас, п.5 постанови Пленуму Верховного суду від 31 березня1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та  вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим  підтверджується факт заподіяння  позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Враховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що позивач не довела належними доказами факт заподіяння їй моральної шкоди, та вини відповідачів у її заподіянні.
Отже, доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають та за своїм змістом переважно спрямовані на переоцінку доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду першої інстанції.
Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.
З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Макарівського районного суду Київської області від 22 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 22 липня 2025 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба