КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  № 374/7/25
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/9107/2025                                                                                                                                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 червня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
                                   судді-доповідача              Рейнарт І.М. 
                                   суддів                                Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
                                   при секретарі                    Кононовій Н.С.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу судді Ржищівського міського суду Київської області від 14 лютого 2025 року (суддя Юрченко С.О.) про відмову у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, 
встановив:
 
у січні 2025 року заявниця звернулась до суду із заявою про встановлення факту її проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як чоловіка та дружини, у період з 2001 року по 2024 рік за адресою: АДРЕСА_1 .
            Мотивуючи подану заяву, ОСОБА_1 зазначала, що проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 , як чоловік та дружина, з 2001 року. За цей період у них народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Проживали вони в будинку матері чоловіка ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю як чоловік та жінка. 8 червня 2024 року її чоловіка було мобілізовано до Збройних Сил України, а у вересні 2024 року визнано зниклим безвісти, а її визнано потерпілою у відповідному кримінальному провадженні.
            Заявниця посилалась на те, що для призначення та виплати грошової допомоги їй, як дружині військовослужбовця, необхідно встановити факт їх спільного проживання, як подружжя. Єдиними членами сім`ї її  чоловіка по першій лінії споріднення є його мати ОСОБА_2 та їх спільні діти.
             Ухвалою судді Ржищівського міського суду Київської області від 14 лютого 2025 року у відкритті провадження відмовлено.
            У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу судді скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення суддею першої інстанції норм процесуального права.
            Заявниця посилається на те, що встановлення даного факту є обов`язковою передумовою для її звернення до військової частини за отриманням грошового 
                                                                                  
забезпечення на підставі пункту 7 Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884. Позасудовий порядок встановлення даного факту чинним законодавством не передбачений, публічно-правовий спір між нею та військовою частиною відсутній, оскільки у військової частини немає правових підстав прийняти рішення щодо виплати їй грошового забезпечення зниклого безвісті під час захисту Вітчизни, бо вона не є членом сім`ї військовозобов`язаного, який зник безвісті.
            Заявниця зазначає, що суддя першої інстанції не врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові у справі № 560/17953/21 від 18 січня 2024 року, на яку вона посилалась у своїй заяві, що така заява розглядається у порядку цивільного судочинства.
            Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які підтримали апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Частина 4 статті 357 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відмовляючи у відкритті провадження, суддя не врахував висновок Великої Палати Верховного Суду, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у порядку цивільного судочинства.
 Разом з цим, відмовляючи у відкритті провадження, суддя першої інстанції виходив з того, що зі змісту поданої заяви вбачається, що встановлення факту пов`язане зі спором про право отримання грошового забезпечення загиблого військовослужбовця, що не може здійснюватися у порядку окремого провадження.
Отже, в апеляційній скарзі не наведено обґрунтування незаконності висновків судді першої інстанції.
Однак, колегія суддів вважає, що висновки судді не ґрунтуються на нормах процесуального права з таких підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких визначений ч. 1 ст. 315 ЦПК України.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду (ч. 4 ст. 315 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 зазначено, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав 
                                                                                  
громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
У постанові Верховного Суду від 19 березня 2021 року у справі № 643/14985/18-ц зазначено, що «для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суддя зобов`язаний з`ясувати, які фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, в необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них. 
Тобто критерієм наявності спору про право у справах окремого провадження є сама можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок встановлення певного факту навіть за відсутності заперечень таких осіб. 
З точки зору закону під спором про право у справах окремого провадження розуміється конфлікт інтересів заявника та хоча б однієї із заінтересованих осіб внаслідок заперечення такої особи проти задоволення заяви про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів або неоспорюваних прав, а також можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок задоволення відповідної заяви.»
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року в справі № 523/14489/15-ц зазначила, «що позовна вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, лише у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.»
ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання її та ОСОБА_2 однією сім`єю з метою отримання грошових виплат, як дружині військовослужбовця, який зник безвісті при виконанні військового обов`язку.
Частиною 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що  за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення.
Військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у 
                                                                                  
відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону).
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці четвертому цього пункту, грошове забезпечення виплачується повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець. Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 20 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
Виплата грошового забезпечення особі (особам), визначеній (визначеним) в особистому розпорядженні на випадок полону, та особам, передбаченим цим пунктом, здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців у нейтральних державах або зникнення безвісти, їх звільнення з полону або визнання судом безвісно відсутніми чи оголошення судом померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини.
Отже, законом визначено коло осіб, яким виплачується грошове забезпечення військовослужбовця, який зник безвісті.
Прийшовши до висновку, що зі змісту поданої заяви вбачається наявність спору про право на отримання грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 та неможливість встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у порядку окремого провадження, суддя першої інстанції не зазначив між ким наявний спір про право та хто повинен бути відповідачем у даному спорі.
Натомість, процесуальний закон вимагає встановити наявність спору про право, а не припускати його можливість.
Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі №640/10329/16. 
При розгляді заяви ОСОБА_6 суд повинен з`ясувати наявність заінтересованих осіб, які мають правові підстави для отримання грошового забезпечення військовослужбовця, який зник безвісті, відповідно до положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з`ясувати наявність письмового особистого розпорядження ОСОБА_2 на випадок зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, вирішити питання про залучення їх до участі у справі та з`ясувати їх думку з приводу поданої заяви.
Також суду необхідно з`ясувати чи настають юридичні наслідки для ОСОБА_6 у разі встановлення факту її спільного проживання однією сім`єю  як чоловіка та жінки з ОСОБА_2 .
За таких обставин, суддя першої інстанції зробив передчасний висновок про наявність спору про право та наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі в порядку окремого провадження. 
Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження 
                                                                        
розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело постановлення помилкової ухвали, тому вона підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.
            Керуючись статтями 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд
 
    постановив:
 
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
            Ухвалу судді Ржищівського міського суду Київської області від 14 лютого 2025 року скасувати, цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбунаправити до Ржищівського міського суду Київської області для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 20 червня 2025 року.

Суддя-доповідач                                                    І.М. Рейнарт

Судді                                                                      Г.М. Кирилюк

                                                                                Т.І. Ящук