КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 червня 2025 року місто Київ.
Справа № 758/11612/24
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8580/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача (головуючого)             Желепи О.В.,
суддів:                                                   Поліщук Н.В., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 03 лютого 2025 року (ухвалено у складі судді Ковбасюк О.О.)
 у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису
 
ВСТАНОВИВ
 
ОСОБА_1 звернулась до Подільського районного суду міста Києва із вказаною заявою, зазначивши, що вона перебувала із ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилося двоє дітей - дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Протягом останніх десяти років ОСОБА_2 відносився до заявниці грубо і неприпустимо, ображав її нецензурною лайкою та непристойними жестами у присутності дітей, що призвело до розірвання їхнього шлюбу. Підставою для розлучення стало не тільки психологічне насильство ОСОБА_2 над заявницею, але й попередження його негативного випливу на виховання їхнього молодшого сина ОСОБА_5 , як це було зі старшою дочкою ОСОБА_6 , поведінка якої у її підлітковий період значно зіпсувалася, стала негативною та проблемною внаслідок неправильного виховання з боку ОСОБА_2 . Після звернення заявниці до суду з позовом про розірвання шлюбу ОСОБА_2 подав позов про спільну сумісну опіку над сином, однак це ним було зроблено з метою ухилення від сплати аліментів на утримання сина. При цьому старшій дочці він постійно надає матеріальну допомогу та активно приймає участь у її житті, що негативно впливає на психічний стан молодшого сина. ОСОБА_2 постійно маніпулює сином, схиляючи його на свою сторону за допомогою подарунків та спільних відпочинків, під час яких він дозволяє дитині вживати шкідливу їжу та напої, а сам вживає алкогольні напої. 28.08.2024 опікунська рада Подільської РДА у м. Києві прийняла рішення про доцільність визначення місця проживання їхнього малолітнього сина ОСОБА_5 з матір`ю, однак такий висновок ОСОБА_2 не влаштовує, у зв`язку з чим він і звернувся до суду з позовом про спільну сумісну опіку над сином. Заявниця категорично проти спільного проживання дитини з батьком, стверджуючи, що останній є психічно нездоровою людиною, страждає на хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок чого не здатний усвідомлювати значення свої дій та керувати ними, а діти для нього є лише засобом для досягнення його основних меркантильних цілей - не сплачувати аліменти сину та забрати у заявниці належну їй однокімнатну квартиру, шляхом фальсифікації доказів у суді. На підтвердження фактів вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства заявниця надала до суду аудіо- та відеозаписи, а також висновок психолога, складений за результатами обстеження малолітнього ОСОБА_4 . Із урахуванням наведеного, з метою захисту малолітнього сина від ОСОБА_2 , заявниця просить суд видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 , яким заборонити йому будь-яке спілкування, у тому числі й телефонне, з малолітнім сином ОСОБА_4 строком на шість місяців, а також направити кривдника ОСОБА_2 на корекційну програму для кривдників, які вчиняють домашнє насильство.
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 03.02.2025 у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису, відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, 27.02.2025 ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що судом першої інстанції неповністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи, недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.
Зазначає, що рішення ухвалене із порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального права та підсудності, оскільки заінтересована особа зареєстрований у Святошинському районі м. Києва, де і проживає. Суддя першої інстанції розглядала справу упереджено та несправедливо.
Звертає увагу на постійні прояви психологічного насилля по відношенню до ОСОБА_1 та їхнього спільного сина ОСОБА_5 , байдужість батька до здоров`я сина та умисне його погіршення.
Вказує, що ОСОБА_2 , бажаючи встановити спільну опіку над сином, приховував відомості про стан житла від органу опіки та піклування та психологічний стан матері, яка проживає з ним в одній квартирі.
Зазначає, що висновок ОСОБА_7 є недопустимим доказом, оскілки дослідження психологічного стану дитини у неї зайняло всього годину, застосувавши до ОСОБА_5 всі сім методик, що є неможливим. Крім того психолог ОСОБА_8 змінила дію цих методик, інструкцію та принцип їхнього застосування. 
Вказує, що поліція свідомо ігнорувала заяви ОСОБА_1 завдяки підкупам ОСОБА_2 .
Зазначає, що ОСОБА_2 не сплачує аліменти на їхнього сина а намагається відібрати належну заявниці квартиру. 
 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 27.02.2025 справу передано для розгляду судді-доповідачу Оніщуку М.І., судді, які входять до складу колегії: Шебуєва В.А., Кафідова О.В.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 24.03.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року заяву ОСОБА_1 про відвід колегії суддів у складі суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А., Кафідової О.В. - задоволено.
Згідно з Розпорядженням керівника апарату суду від 18 квітня 2025 року  про  призначення повторного автоматизованого розподілу справ, справу № 758/11612/24 (провадження № 22-ц/824/8580/2025) передано на повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. 
Протоколом повторного автоматичного розподілу судової справи № 758/11612/24 (провадження № 22-ц/824/8580/2025)  між суддями Київського апеляційного суду від 18 квітня 2025 року справу призначено судді-доповідачу Желепі О.В. та визначено склад колегії суддів: Желепа О.В.- головуючий суддя, судді: Поліщук Н.В., Соколова В.В.
 
9 квітня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив заінтересованої особи на апеляційну скаргу, яким просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Вважає, що судом першої інстанції досліджено усі надані учасниками справи докази в повному обсязі. Вказує, що рішення законне та обґрунтоване.
 
У судовому засіданні ОСОБА_9 та її представник - ОСОБА_10 підтримали доводи апеляційної скарги. Наполягали на вчиненні обмежувального припису та застосуванні в примусовому порядку до кривдника координаційної програми.  ОСОБА_2 та його представник - ОСОБА_11 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.
 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції дійшов до висновку, що у даній справі є недоведеним факт вчинення ОСОБА_2 будь-яких протиправних дій як відносно заявниці ОСОБА_1 , так і відносно їхнього малолітнього сина ОСОБА_4 , оскільки досліджені судом докази не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для заявниці та її сина, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. 
Крім того судом першої інстанції враховано, що 11.11.2024 Подільським районним судом міста Києва ухвалено рішення у справі №758/5064/24 за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини, усунення перешкод у спілкування з дитиною, встановлення спільної фізичної опіки батьків щодо дитини, яким визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю ОСОБА_1 та встановлено ОСОБА_2 спосіб його участі у вихованні та спілкуванні із сином.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон № 2229-VIII). Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII домашнє насильство - діяння (дія або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Основними засадами запобігання та протидії домашньому насильству, зокрема, є гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд; належна увага до кожного факту домашнього насильства під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; врахування непропорційного впливу домашнього насильства на жінок і чоловіків, дітей та дорослих; визнання суспільної небезпеки домашнього насильства та забезпечення нетерпимого ставлення до будь-яких проявів домашнього насильства; забезпечення пріоритетності прав, законних інтересів та безпеки постраждалих осіб під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству (стаття 4 Закону № 2229-VIII).
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 Закону № 2229-VIII до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 2229-VIII право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник; у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування; у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування.
Згідно з пунктом 3 статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом № 2229-VIII.
Відповідно до частини другої статті 26 Закону № 2229-VIII обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:
1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;
2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;
3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;
4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;
5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, яке невідоме кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;
6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (частина третя статті 26 Закону № 2229-VIII).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) вказано, що: «обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.»
Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
 
Враховуючи вказані вимоги, та застосовуючи їх у даній справі, варто наголосити, що рішення про видачу обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Відтак, для обмеження права особи (кривдника) необхідним є встановити ризики, які несе його поведінка для постраждалої особи. 
Натомість, заявником не надано, а судом не встановлено жодних належних та допустимих доказів, з яких можна було б встановити ризики для постраждалої особи, в тому числі у майбутньому, які б, у свою чергу, свідчили про необхідність (чи можливість) застосування того чи іншого обмеження для кривдника у залежності від їх ступеня.
Виходячи з аналізу зазначених норм закону, а також встановивши, що докази, надані заявником в обґрунтування заявлених вимог, не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_2 навмисного домашнього насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису».
Посилання в апеляційній скарзі на висновок психолога ОСОБА_7 , як на недопустимий доказ, не спростовує висновки суду першої інстанції. Так, судом першої інстанції повно проаналізовано висновок, складений спеціалістом-психологом ОСОБА_12 04.07.2024 за результатами психологічного обстеження малолітнього ОСОБА_4 , який надано суду заявницею. 
Судом першої інстанції вірно встановлено, що у висновку, зокрема, зазначено, що аналіз результатів дослідження ставлення ОСОБА_4 до кожного з батьків, а також до інших членів родини за допомогою використаних психологом методів та методик показав, що соціально-підтримуюче оточення для ОСОБА_13 створює його матір ОСОБА_1 . У ставленні ОСОБА_4 до батьків немає специфічних психологічних особливостей, що обумовлено обмеженістю і специфічністю його емоційного розвитку, який відбувався за відсутності узгодженості позицій батьків у виховному процесі (єдності їх вимог). Поведінка ОСОБА_2 стала для ОСОБА_4 зразком для наслідування, формування в останнього неадекватних соціальних установок, які перешкоджають успішній соціалізації дитини. Водночас, у висновку зазначено, що у ОСОБА_4 не виявлено ознак формування негативної думки про ОСОБА_2 .
Непогодження з мамою прогулянок сина з батьком , застосування неналежного раціону харчування при таких зустрічах, конфліктність відносин між батьком та матір`ю в присутності дитини, не свідчить про необхідність застосування обмежувального припису.
Доводи апеляційної скарги в більшій мірі зводяться до цивільних спорів колишнього подружжя, щодо поділу майна, сплати аліментів, визначення місця проживання дитини, встановлення участі батька у вихованні та спілкуванні сина та як такі спори впливають на психологічний стан заявниці та її дитини. Однак, такі конфлікти між батьками не є цілеспрямованим психологічним насиллям батька по відношенню до сина.
Звернення з заявою про вчинення обмежувального припису під час розгляду спорів про визначення місця проживання дитини та способу участі батька у вихованні та доводи, якими заявниця обґрунтовувала вимоги заяви більше свідчать про намагання заявниці шляхом вчинення обмежувального припису в даній справі, переконати суд в іншій справі в неможливості визначення спільної опіки та встановлення батьку способу участі у вихованні. Про це свідчить і те, що в обидві справи надавались  одні і ті ж висновки.  
Районний суд вірно це врахував, та виходив саме з того, що на дату постановлення рішення, ризики, які давали суду підстави вчиняти обмежувальний припис були відсутні.
При цьому вчинення обмежувального припису входило б в протиріччя з іншим рішенням, де суд визначився з тим, що батько також має право брати участь у вихованні дитини. 
Апеляційний суд погоджується з тим, що реальних ризиків для психологічного та фізичного здоров`я дитини, яких можна уникнути лише забороною батьку будь-якого спілкування з дитиною районним судом не встановлено.
Доводи заявниці про те, що у висновку психолога, який вона надавала суду,  з розмови з дитиною психолог встановив, що її колишній чоловік не пристойно висловлювався в присутності дитини та проявляв не повагу до матері, що на переконання заявниці є безумовним доказом для вчинення обмежувального припису, апеляційний суд не приймає, оскільки вважає, що така поведінка мала місце саме в найконфліктніший час у стосунках подружжя, які вже на час вирішення заяви змінились і сторони вже вирішили спір, щодо місця проживання дитини та участі батька у його вихованні, змінилась і поведінка батька.
На час перегляду справи в апеляційному суді, обставини на які посилалась заявниця вже втратили свою актуальність, так як батько за відсутності згодити дитини з ним зустрічатись на таких зустрічах вже не наполягає. На це  вказують обставини, заявлені сторонами в судовому засіданні апеляційного суду, а саме те, що ОСОБА_2 в останній раз бачив ОСОБА_4 півроку тому, періодично пропонуючи зустрічі по телефону, однак, після відмови сина, ОСОБА_2 не продовжує на них наполягати. Вказане не заперечувала і заявниця, проте вважала, що суд має в примусовому порядку застосувати координаційну програму.
Суд не вважає за доцільне призначати таку програму в примусовому порядку, оскільки за відсутності згоди особи працювати з психологом , така програма на переконання суду не дасть позитивних результатів.
Крім того,  апеляційний суд не встановив в поведінці ОСОБА_2  по відношенню до ОСОБА_4 домашнього насилля, як і не вбачає ризики можливого вчинення домашнього насилля у майбутньому.
Вирішуючи справу, суд повинен дотримуватись справедливого балансу між інтересами сторін та наслідками обмеження певних прав для особи. Враховуючи, що кожна окрема ситуація може мати унікальні чинники/обставини, які впливають на рівень небезпеки, пов`язаного з насильством, застосування того чи іншого виду обмежень повинно бути співмірним із потенційними ризиками та реальними діяннями особи. Права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені свавільно, без належних на те правових підстав.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність заявником існування ризику вчинення домашнього насильства   ОСОБА_2 , настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення для дитини заявника.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи, фактично апелянт наводить ті ж аргументи, яким дана оцінка судом в мотивувальній частині рішення.
Колегія суддів вважає, що належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення відповідно до статті 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.
Враховуючи наведене, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
 
ПОСТАНОВИВ
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - залишити без задоволення. 
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 03 лютого 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду.
       Повна постанова складена 26 червня 2025 року.
 
Головуючий                                                                                           О.В. Желепа 

Судді                                                                                                      Н.В. Поліщук

                                                                                                                 В.В. Соколова