ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
25 червня 2025 року
м. Київ
справа № 463/6713/22
провадження № 61-5733св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - Львівська міська рада,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи: Регіональний ландшафтний парк «Знесіння», Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Львівської міської ради на постанову Львівського апеляційного суду від 14 березня 2024 року в складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2022 року Львівська міська рада звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просила: 
скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на житловий будинок загальною площею 821,5 кв.м на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2125616646101 (номер запису про право власності 30128896); 
скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок загальною площею 821,5 кв.м на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2125616646101 (номер запису про право власності 30128896); 
скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок загальною площею 519,5 кв.м на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1927397346101 (номер запису про право власності 30128896); 
та зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звільнити земельну ділянку на АДРЕСА_1 з приведенням її  в  попередній стан шляхом знесення будівлі загальною площею 821,5 кв.м на АДРЕСА_1 та будівлі загальною площею 519,5 кв.м на  АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги мотивовані тим, що Львівська міська рада є власником земельної ділянки на АДРЕСА_1 , яка на підставі ухвали від 21 червня 2001 року передана в постійне користування Регіональному ландшафтному парку «Знесіння».
Рішенням виконкому Личаківської (Червоноармійської) районної ради № 815 від 12 грудня 1989 року ОСОБА_4 було виділено земельну ділянку на АДРЕСА_1 площею 600 кв.м для ведення садово-городніх робіт і побудови садового будинку.
На підставі цього рішення 29 жовтня 1997 року за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на садовий будинок на АДРЕСА_1 загальною площею 22,3 кв.м.
Надалі цей будинок неодноразово відчужувався та був реконструйований, після чого його загальна площа збільшилась до 1 341 кв.м. 
Реконструкція садового будинку здійснена з порушенням вимог закону, у  зв`язку з чим рішенням Апеляційного суду Львівської області від 02  листопада 2009 року було задоволено позов Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_5 (яка на той час була власником садового будинку) про демонтаж самочинного будівництва на  АДРЕСА_1 .
Однак демонтаж не відбувся, а в 2010 році на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 23 березня 2010 року за ПП «Мадич» було зареєстровано право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 загальною площею 1 341 кв.м. 
04 березня 2013 року це рішення суду скасовано апеляційним судом, проте ПП «Мадич» ще в 2011 році відчужило зазначений будинок, нові співвласники якого провели його поділ на два окремі житлові будинки: АДРЕСА_1 загальною площею 519,5 кв.м та АДРЕСА_1 загальною площею 821,5 кв.м.
На цей час співвласниками будинку АДРЕСА_1 є   ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яким належить 56/100 та 44/100 часток відповідно, а власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 . 
Вказані будинки мають статус самочинного будівництва, оскільки збудовані на земельній ділянці Регіонального ландшафтного парку «Знесіння», яка належить до категорії земель природоохоронного, рекреаційного та історико-культурного призначення. 
Будинки не приймались в експлуатацію, а рішення суду про визнання за ПП «Мадич» права власності скасоване й відповідно підприємство не мало права їх відчужувати. 
Внаслідок самочинного будівництва Львівська міська рада, як власник спірної земельної ділянки, а Регіональний ландшафтний парк «Знесіння», як  землекористувач, позбавлені можливості використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 05 липня 2023 року позов Львівської міської ради задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звільнити земельну ділянку на АДРЕСА_1 з приведенням її у попередній стан шляхом знесення будівлі загальною площею 821,5 кв.м на АДРЕСА_1 та будівлі загальною площею 519,5 кв.м на АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи позов у частині зобов`язання відповідачів звільнити земельну ділянку шляхом знесення будівель, суд першої інстанції виходив з того, що такі будівлі є самочинним будівництвом.
Спірні будинки збудовані на земельній ділянці, що не була відведена в  установленому порядку для цієї мети та без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту. Будинки не приймались в експлуатацію.
Первинно право власності на будинок АДРЕСА_1 площею 1341 кв.м набуто на підставі рішення суду, яке надалі скасоване.
Тому як будинок АДРЕСА_1 , так і будинок АДРЕСА_1 , які утворились шляхом поділу будинку АДРЕСА_1 , є самочинним будівництвом і реєстрація права власності на  ці  будинки за відповідачами не змінює їх статусу.
Водночас скасування рішень про державну реєстрацію прав не є ефективним способом захисту, тому в цій частині вимог позов задоволенню не підлягає.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Львівського апеляційного суду від 14 березня 2024 рокурішення Личаківського районного суду міста Львова від 05 липня 2023 року скасовано й ухвалено нове рішення про відмову в позові.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що в справі відсутні докази незаконності виділення земельної ділянки ОСОБА_4 та  реєстрації садового будинку. 
Позивач не надав належних та допустимих доказів того,  яка саме земельна ділянка є  предметом спору тащо така розташована на території Регіонального ландшафтного парку «Знесіння».
Відповідачі є добросовісними набувачами спірного майна, а його знесення стане для них надмірним тягарем.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У квітні 2024 року Львівська міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якійпросить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 14 березня 2024 року й залишити в силі рішення Личаківського районного суду міста Львова від 05 липня 2023 року.
Як на підставу касаційного оскарження посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та  порушення норм процесуального права, а саме: суд не врахував висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц, від 28 листопада 2018 року в справі № 504/2864/13-ц, від 04  грудня 2018 року в справі № 910/18560/16, від 03 квітня 2019 року в справі № 921/158/18, від 12 червня 2019 року в справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14-ц, від 18 грудня 2019 року в  справі № 263/6022/16-ц, від 07 квітня 2020 року в справі № 916/2791/13, від 29 квітня 2020 року в справі № 347/1276/17, від 19 травня 2020 року в справі № 916/1608/18, від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц, від 23 червня 2020 року в справі № 680/214/16-ц, від 20 січня 2021 року в справі № 442/302/17, від 24 березня 2021 року в справі № 200/2192/18, від 02 червня 2021 року в справі № 509/11/17, від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18, від 31 серпня 2021 року в справі № 903/1030/19, від 20 липня 2022 року в справі № 923/196/20, від 02 листопада 2022 року в справі № 922/3166/20.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.
Зокрема, не врахував, що первинна реєстрація права власності на об`єкт, розташований на АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 здійснена з  порушенням вимог закону, на підставі підробленого рішення виконкому Личаківської районного ради від 12 грудня 1989 року, що підтверджено матеріалами справи. Жодного рішення про передачу спірної земельної ділянки відповідачам, чи попереднім власникам об`єкта ні Личаківська районна рада, ні Львівська міська рада не приймали.
Фактичне використання відповідачами земельної ділянки за відсутності відповідного рішення про її передачу у власність чи користування слід кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки. 
Відповідачі не надали доказів надання їм дозволу для проведення будівельних робіт на земельній ділянці, а отже спірні об`єкти потрібно віднести до категорії самочинного будівництва. 
Факт належності Регіональному ландшафтному парку «Знесіння» спірної земельної ділянки на праві постійного користування підтверджується чинними державним актом від 19 грудня 2001 року та ухвалою Львівської міської ради від 21 червня 2001 року, якою затверджені межі територію парку.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2024 року відкрито касаційне провадження в справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
10 червня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 02 травня 2025 року справу призначено до  судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Фактичні обставини, встановлені судами
Згідно з витягом з рішення виконкому Червоноармійської районної ради народних депутатів № 815 від 12 грудня 1989 року, виготовленого на бланку Личаківської районної адміністрації міста Львова, ОСОБА_4 , учаснику Великої Вітчизняної війни, виділено земельну ділянку міськземфонду на   АДРЕСА_1 для ведення садово-городніх робіт і побудови садового будинку з рекомендацією після завершення будівництва зареєструвати у  фінвідділі району.
На підставі цього рішення виконкому за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на садовий будинок на АДРЕСА_1 , про свідчить реєстраційне посвідчення Львівського бюро технічної інвентаризації від 29 травня 1997 року.
Згідно з технічним паспортом загальна площа садового будинку становила 22,3 кв.м. 
07 вересня 1999 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу відчужив садовий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_6 
22 вересня 1999 року Львівським обласним бюро технічної інвентаризації видано реєстраційне посвідчення, яким засвідчено, що садовий будинок зареєстрований в цілому за ОСОБА_6 
19 грудня 2001 року на підставі ухвали Львівської міської ради № 1113 від 21  червня 2001 року Регіональному ландшафтному парку «Знесіння» видано державний акт на право постійного користування землею, згідно з яким у  постійне користування Регіонального ландшафтного парку «Знесіння» передано 153,6903 га землі згідно з планом землекористування.
26 жовтня 2006 року ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу відчужила садовий будинок, який розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м, ОСОБА_7 . Згідно з договором до будинку належить металева огорожа під № 1, металева хвіртка під № 2, дерев`яна огорожа під № 3.
28 листопада 2006 року Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» зареєстровано право власності ОСОБА_7 на садовий будинок.
14 вересня 2007 року ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу відчужила садовий будинок АДРЕСА_1 площею 22,3 кв.м ОСОБА_5 
14 вересня 2007 року Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» зареєстровано право власності ОСОБА_5 на садовий будинок.
28 грудня 2007 року Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, Регіональний ландшафтний парк «Знесіння» звернулися до  Личаківського районного суду міста Львова з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , за участю третьої особи - Львівської міської ради, про  демонтаж самочинного будівництва на АДРЕСА_1 , усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та приведення земельної ділянки до попереднього стану. 
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 02 листопада 2009 року в  справі № 22-894/09 позов задоволено та заборонено ОСОБА_5 проводити будівельні роботи. Зобов`язано ОСОБА_5 знести самочинно збудований житловий будинок на АДРЕСА_1 та привести земельну ділянку в попередній стану.
Відомості про виконання цього рішення суду в матеріалах справи відсутні.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 23 березня 2010 року визнано за ПП «Мадич» право власності на будинок АДРЕСА_1 загальною площею 1 341 кв.м.
22 червня 2010 року Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» на підставі цього рішення суду від 23 березня 2010 року за ПП «Мадич» зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_1 . Загальна площа будинку становить 1 341 кв.м.
За договором купівлі-продажу від 06 грудня 2011 року ПП «Мадич» відчужило 34/100 частки зазначеного будинку площею 456,8 кв.м на користь ОСОБА_9 
08 грудня 2011 року проведено державну права власності ОСОБА_9 на це майно.
На підставі договору купівлі-продажу від 09 грудня 2011 року інші 66/100 часток будинку ПП «Мадич» відчужило ОСОБА_2 і ОСОБА_10 у розмірі 28/100 (площею 364,7 кв.м) та 38/100 (площею 519,5 кв.м) часток відповідно. 
29 лютого 2012 року ОСОБА_2 зареєстрував своє право в спільній частковій власності на 28/100 будинку.
Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 04 березня 2013 року в справі № 19/22 скасовано рішення Господарського суду Львівської області від 23 березня 2010 року, яким за ПП «Мадич» визнано право власності на будинок АДРЕСА_1 загальною площею 1 341 кв.м, та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПП «Мадич» відмовлено.
На підставі договору купівлі-продажу від 23 серпня 2019 року ОСОБА_10 відчужив належні йому 38/100 часток будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 . 
Згідно з висновком № 1/26 від 26 вересня 2019 року, складеним фізичною особою-підприємцем ОСОБА_11 , технічно можливо виділити 38/100 частин будинку АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_3 , у окремий об`єкт нерухомого майна.
02 жовтня 2019 року на підставі виділу частки з нерухомого майна за   ОСОБА_3 зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_1 загальною площею 519,5 кв.м, житловою площею 171,5 кв.м.
Відповідно до висновку Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» № 1745 від 14 липня 2020 року ОСОБА_9 та ОСОБА_2 фактично займають приміщення загальною площею 821,5 кв.м. Існує технічна можливість розділити будинок АДРЕСА_1 на два самостійні будинки з присвоєнням окремих номерів.
На підставі висновку про визначення реальних часток 15 липня 2020 року за   ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 44/100 частини будинку АДРЕСА_1 , за ОСОБА_9 зареєстровано право власності на 56/100 частин цього будинку.
Відповідно до договору дарування 56/100 частин житлового будинку від 18 травня 2021 року ОСОБА_9 подарував належні йому 56/100 частин будинку АДРЕСА_1 своїй сестрі ОСОБА_1 .
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не  може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною першою статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не  випливає із закону або незаконність набуття права власності не  встановлена судом.
Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до  експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до  закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (частина друга статті 331 ЦК України).
Згідно зі статтею 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. 
Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. 
Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.
Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що  не  була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає  право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за  рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Таким чином, самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на  земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є  не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у  результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та  затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на  виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними.
Отже, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й  до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої  об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та  кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо).
Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і  у  випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 листопада 2023 року в справі № 916/1174/22.
Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року в справі № 916/2791/13).
Звертаючись з цим позовом до суду, Львівська міська рада зазначила, що  територіальна громада міста Львова є власником, а Регіональний ландшафтний парк - землекористувачем земельної ділянки на АДРЕСА_1 , на якій здійснено самочинне будівництво нерухомого майна.
Відмовляючи в позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що в справі відсутні докази незаконності виділення земельної ділянки ОСОБА_4 та  реєстрації садового будинку. Позивач не довів щодо якої саме земельної ділянки йому чиняться перешкоди відповідачами та що така розташована на  території Регіонального ландшафтного парку «Знесіння». Відповідачі є добросовісними набувачами спірного майна.
Проте Верховний Суд з таким висновком погодитись не може.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що  набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на  всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в  цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у  справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша, третя статті 89 ЦПК України).
Постанова суду апеляційної інстанції складається зокрема, із мотивувальної частини, що містить зазначення мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на  апеляційну скаргу (підпункт «в» пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України).
Відповідно до матеріалів справи, питання самочинності об`єкта нерухомого майна, розташованого на АДРЕСА_1 , уже вирішувалося в  судовому порядку в справі № 22-894/09, про що свідчить рішення Апеляційного суду Львівської області від 02 листопада 2009 року.
Цим рішенням встановлено, що земельна ділянка, на якій знаходиться спірний житловий будинок загальною площею 1 341 кв.м, під будівництво цього будинку не  виділялась, дозвіл на початок виконання будівельних робіт не видавався, будівництво проведено без належно затвердженого проекту.
Земельна ділянка, на якій розташований спірний будинок, знаходиться у  користуванні парку «Знесіння», який, як і власник земельної ділянки -  Львівська міська рада, заперечує проти будівництва будинку.
Крім того встановлено факт використання ОСОБА_4 підробленої виписки з рішення виконкому Червоноармійської районної ради народних депутатів № 815 від 12 грудня 1989 року, відповідно до якого йому було виділено земельну ділянку на АДРЕСА_1 для ведення садово-городніх робіт і побудови садового будинку.
Також у матеріалах справи міститься постанова Львівського апеляційного суду від 04 березня 2013 року в господарській справі № 19/22 (оприлюднена в  Єдиному державному реєстрі судових рішень 07 березня 2013 року), якою  скасовано рішення суду, на підставі якого ПП «Мадич» зареєструвало за собою право власності на спірну будівлю.
Проте суд апеляційної інстанції зазначені судові рішення, що набрали законної сили, не дослідив, жодної оцінки їм не надав, внаслідок чого дійшов до  передчасного висновку про скасування рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову та ухвалення нового рішення про відмову в позові.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є  також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у  касаційній скарзі, що  унеможливило встановлення фактичних обставин, які  мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, якщо суд не дослідив зібрані у справи докази.
З огляду на викладене, оскільки допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливили ухвалення законного та  обґрунтованого судового рішення по суті розгляду спору, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування постанови апеляційного суду та передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час якого суду належить урахувати вищенаведене та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.
Щодо судових витрат
Оскільки Верховний Суд не змінює судові рішення та не ухвалює нове, а передає справу на новий розгляд, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Львівської міської ради задовольнити частково.
Постанову Львівського апеляційного суду від 14 березня 2024 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її  ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. Є. Червинська	
Судді:	А. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко В. М. Коротун М. Ю. Тітов