ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/3521/24                                                                    Суддя (судді) першої інстанції: Колеснікова І.С.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  17 червня 2025 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
          головуючий суддя                    Грибан І.О.
          судді:                                        Ключкович В.Ю.
                                                  Парінов А.Б.

          розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) на рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, 
У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просить суд:
- визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо відмови у реєстрації приватної нотаріальної діяльності ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) розглянути заяву позивача від 27.11.2023, з урахуванням положень законодавства, які свідчать про відсутність правових підстав для складання позивачем нового кваліфікаційного іспиту.
В обґрунтування позову зазначав, що вимоги відповідача щодо складання ним нового кваліфікаційного іспиту та відмова у реєстрації приватної нотаріальної діяльності на зазначених відповідачем підставах не відповідають нормам закону та порушують його права.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024  позовні вимоги задоволено в повному обсязі.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні. Апеляційна скарга мотивована тим, що частиною 8 статті 10 Закону України «Про нотаріат» визначено, що особа, приватна нотаріальна діяльність якої не здійснювалася протягом трьох років після отримання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю і яка не працювала нотаріусом, консультантом державної нотаріальної контори чи помічником (консультантом) приватного нотаріуса, не була посадовою особою, яка здійснює керівництво та контроль за діяльністю нотаріату, до подання заяви про реєстрацію нотаріальної діяльності повинна підтвердити свою кваліфікацію шляхом складання нового кваліфікаційного іспиту в порядку, встановленому Міністерством юстиції України. 
У відзиві на апеляційну скаргу  позивач проти її задоволення заперечував, зазначаючи, що судом першої інстанції досліджено всі обставини справи та ухвалено законне та обґрунтоване рішення.
Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач отримав свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю № 5829, яке видане 26.07.2005 Міністерством юстиції України.
Відповідно до записів трудової книжки, позивач з 13.12.2004 по 13.06.2005 зарахований на стажування до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Макаренка Валерія Михайловича; з 02.03.2006 призначений на посаду консультанта Першої Київської державної нотаріальної контори, тимчасово; з 05.06.2006 переведений на посаду державного нотаріуса Шостої Київської державної нотаріальної контори, тимчасово, з посадовим окладом згідно  штатного розпису; 05.06.2006 прийнято присягу нотаріуса з 05.07.2007 звільнений з займаної посади за згодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 К3пП України; 11.07.2007 зареєстровано приватну нотаріальну діяльність у Київському міському нотаріальному округу; 19.04.2019 припинена приватна нотаріальна діяльність у зв`язку з поданою заявою.
27.11.2023 позивач подав заяву до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо реєстрації приватної нотаріальної діяльності у Київському міському нотаріальному округу. До заяви були додані відповідні документи, передбачені статтею  24 Закону України «Про нотаріат», зокрема: свідоцтво про право на заняття нотаріальною діяльністю №5829; договір про співпрацю від 08.11.2023, укладений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Володимиром Сергійовичем і ОСОБА_1 ; акт сертифікації від 21.11.2023 про відповідність робочого місця (контори) приватного нотаріуса, встановленим Законом України «Про нотаріат» умовам; довідка про відсутність судимості; витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; трудова книжка; диплом спеціаліста, додаток до диплома спеціаліста; атестат про повну загальну середню освіту, додаток до атестата.
Листом від 29.11.2023 №61487/9.1-23 Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) повідомило позивача про відмову у реєстрації приватної нотаріальної діяльності та видачі реєстраційного посвідчення на підставі частини 8  статті 10 Закону України «Про нотаріат», у зв`язку з ненаданням документів/відомостей, що свідчили б про підтвердження кваліфікації шляхом складання нового кваліфікаційного іспиту  в порядку, встановленому Міністерством юстиції України.
Вважаючи такі дії протиправними, позивач звернувся із даним позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що посилання відповідача на ч. 8 ст. 10 Закону України «Про нотаріат» (в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про нотаріат», який набрав чинності з 01 січня 2012 року) в частині необхідності підтвердження кваліфікації позивачем шляхом складання нового кваліфікаційного іспиту є таким, що прямо суперечить законодавству України.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає таке.
Згідно частини 2 статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відповідно до статті 55 Конституції України  права і свободи громадян захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлює  Закону України «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року № 3425-XII (далі - Закон № 3425-XII, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), згідно зі статтею 1 якого нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).
За змістом частини першої статті 2-1 Закону № 3425-XII  державне регулювання нотаріальної діяльності полягає, зокрема, у встановленні умов допуску громадян до здійснення нотаріальної діяльності, порядку зупинення і припинення приватної нотаріальної діяльності, анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю.
Відповідно до частини першої  статті 3 Закону № 3425-XII нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.
Згідно з частиною першою статті 11 Закону № 3425-XII свідоцтво про право на заняття нотаріальною діяльністю видається Міністерством юстиції України на підставі рішення Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату.
За наявності стажу роботи, визначеного у частині другій статті 3 цього Закону, особи, які мають намір скласти кваліфікаційний іспит на право на зайняття нотаріальною діяльністю, допускаються Вищою кваліфікаційною комісією нотаріату до його складання на підставі подання відповідного територіального органу Міністерства юстиції України (частина четверта статті 8 Закону № 3425-XII).
Частиною восьмою статті 10 Закону № 3425-XII передбачено, що особа, яка не здійснювала приватну нотаріальну діяльність протягом трьох років після отримання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю, яка не працювала державним нотаріусом державної нотаріальної контори, державним нотаріусом державного нотаріального архіву, консультантом державної нотаріальної контори чи помічником приватного нотаріуса, не була посадовою особою, яка здійснює керівництво та контроль за діяльністю нотаріату, не працювала на виборній або іншій посаді в Нотаріальній палаті України протягом трьох років до подання заяви про реєстрацію нотаріальної діяльності чи призначення на посаду державного нотаріуса державної нотаріальної контори, повинна підтвердити свою кваліфікацію шляхом складання нового кваліфікаційного іспиту в порядку, встановленому Міністерством юстиції України.
Згідно з частинами першою, третьою статті 24 Закону № 3425-XII реєстрація приватної нотаріальної діяльності провадиться відповідними територіальними органами Міністерства юстиції України на підставі заяви особи, яка має свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю, та акта про сертифікацію відповідності робочого місця (контори) приватного нотаріуса встановленим цим Законом умовам. У заяві зазначається назва нотаріального округу, в якому особа буде займатися нотаріальною діяльністю.
До заяви про реєстрацію приватної нотаріальної діяльності додаються: свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю та його засвідчена копія; документ, що підтверджує право власності або право оренди на приміщення для розташування робочого місця (контори) приватного нотаріуса, чи договір про співпрацю з іншим приватним нотаріусом, який надає заявнику відповідне приміщення, та його засвідчена копія; дві фотокартки розміром 3х4 см; паспорт громадянина України, який подається особисто.
Реєстраційне посвідчення видається відповідним територіальним органом Міністерства юстиції України у семиденний строк після подання заяви. Відмова у реєстрації приватної нотаріальної діяльності допускається у разі, якщо подані документи не відповідають встановленим вимогам, а також з підстави, передбаченої пунктом 8-1 частини першої статті 30 цього Закону. Про видачу реєстраційного посвідчення територіальний орган Міністерства юстиції України повідомляє податковий орган за місцем постійного проживання приватного нотаріуса (частина п`ята статті 24 Закону № 3425-XII).
У наведеній редакції частини 8 статті 10 Закону України «Про нотаріат» викладена відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про нотаріат», який набрав чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 01.01.2012.
Зі змісту частини восьмої статті 10 Закону № 3425-XII випливає, що обов`язок підтвердити свою кваліфікацію шляхом складання нового кваліфікаційного іспиту в порядку, встановленому Міністерством юстиції України, виникає у особи, яка не здійснювала приватну нотаріальну діяльність протягом трьох років після отримання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю і, водночас, ця особа не працювала державним нотаріусом державної нотаріальної контори, державним нотаріусом державного нотаріального архіву, консультантом державної нотаріальної контори чи помічником приватного нотаріуса, не була посадовою особою, яка здійснює керівництво та контроль за діяльністю нотаріату, не працювала на виборній або іншій посаді в Нотаріальній палаті України протягом трьох років до подання заяви про реєстрацію нотаріальної діяльності  чи призначення на посаду державного нотаріуса державної нотаріальної контори.
Разом з тим, як встановлено вище, свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю видане позивачу у 26.07.2005, а вперше нотаріальна діяльність розпочата 05.06.2006 на посаді державного нотаріуса Шостої Київської державної нотаріальної контори, приватна нотаріальна діяльність зареєстрована 11.07.2007 по Київському міському нотаріальному округу відповідно, норми частини 8 ст. 10 Закону України «Про нотаріат»  за принципом дії закону у часі не можуть бути поширені на відносини, що виникли до її прийняття.
Так, відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України  закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Як випливає з рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1  ст. 58 Конституції України  (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09.02.1999 №1-99/рп, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1  ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той  закон  або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Застосовуючи указаний підхід до обставин цієї справи, суд наголошує, що передбачена частина 8  статті 10 Закону «Про нотаріат»  вимога щодо підтвердження кваліфікації, яка стосується переліченої у цій нормі категорії осіб, не є видом юридичної відповідальності, зокрема дисциплінарним стягненням, отже у вимірі обставин цієї справи застосуванню підлягає закріплене у частині 1 статті 58 Конституції України  правило про відсутність зворотної дії в часі Законів та інших нормативно-правових актів.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 27.04.2023 у справі №280/677/22. При цьому, Верховний Суд у вказаній справі зазначав, що «вжиту у частині восьмій статті 10 Закону № 3425-XII конструкцію « протягом трьох років до подання заяви » слід тлумачити в тому сенсі, що особа взагалі не працювала на перелічених посадах і не здійснювала перелічену діяльність протягом трьох років до моменту подання відповідної заяви».
Як вбачається з матеріалів справи, свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю №5829 позивач отримав 26.07.2005, а вперше  нотаріальна діяльність розпочата 05.06.2006, таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не був пропущений строк реєстрації нотаріальної діяльності.
Стосовно вимоги позивача про зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача, з урахуванням положень законодавства, які свідчать про відсутність правових підстав для складення позивачем нового кваліфікаційного іспиту, суд зазначає таке.
Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй  конституцією  або законом (стаття 8) Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права  (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (ст. 13).
Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів»  встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Так,  статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
У справі East/West Alliance Limited проти України Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги" та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа).
Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі Рисовський проти України визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та ст. 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу доброго врядування.
Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах Beyeler v. Italy, Oneryildiz v. Turkey, Moskal v. Poland).
В рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі Hasan and Chaush v. Bulgaria).
На законодавчому рівні поняття дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення (постанова Вищого адміністративного суду України від 16.06.2015 у справі № К/800/6863/15, від 29.11.2016  № К/800/17306/16, № К/800/17393/16 від 29.09.2016, № К/800/13317/15 та від 17.12.2015  № К/800/32134/15).
В той же час, повноваження суб`єктів владних повноважень не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку (постанова Вищого адміністративного суду України від 17.12.2015 у справі № К/31204/15).
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання відповідача на частину 8 статті 10 Закону України «Про нотаріат» (в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про нотаріат», який набрав чинності з 01.01.2012) в частині необхідності підтвердження кваліфікації позивачем шляхом складання нового кваліфікаційного іспиту є таким, що прямо суперечить законодавству України.
Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до акту про проведення сертифікації приміщення позивача від 21.11.2023 будь-яких порушень не встановлено, зазначено про відповідність приміщення вимогам  Закону України «Про нотаріат».
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушеного права в даному випадку є зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача від 27.11.2023, з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду.
Підсумовуючи вищевикладене, за результатами розгляду апеляційної колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
          Інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують. При цьому, колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
          Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
          Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

          Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) залишити без задоволення.
          Рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 року - залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.
          
          Головуючий суддя                                                                      І.О. Грибан

          Судді:                                                                                          В.Ю. Ключкович 

          А.Б. Парінов

          (повний текст постанови складено 17.06.2025р.)