ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України

22 липня 2025 року
м.Харків

справа № 755/17607/23
провадження № 22-ц/818/3038/25

Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,
за участю секретаря: Смелянець К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про повернення дитини батькові та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Шапошнікової Тетяни Геннадіївни на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 19 лютого 2025 року, під головуванням судді Мартинової О.М., -
в с т а н о в и в:
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про повернення дитини батькові та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 19 лютого 2025 року у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про повернення дитини батькові та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини- відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1  адвокат Шапошнікова Тетяна Геннадіївнапросить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовну заяву позовну заяву задовольнити в повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду є незаконним та не обґрунтованим. Зазначає, що при вирішенні питання щодо вимоги про повернення дитини, суд мав дослідити належне виконання кожним із батьків своїх батьківських обов`язків. Вважає, що відібрання дитини від батька до матері не буде доцільним та буде травмуючою подією для психологічного стану, що підтверджується висновком спеціаліста у галузі психології. Висновком органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини враховано думку дитини, яка й надалі бажає проживати разом із батьком. Зазначає, що відповідачка з березня 2022 року була за кордоном, повернувшись лише 09.09.2022 року на короткий час, а вже 27.09.2022 року знов виїхала за межі України та не поверталась. Відповідач наразі проживає за межами території України та не збирається повертатись на постійне проживання в Україну, має нову родину та малолітніх дітей за кордоном. Відповідач ніяк не цікавилася власною дитиною, не пробувала виходити на зв`язок з дитиною, не забезпечувала дитину, не передавала грошові кошти на утримання дитини, не дбала про те, де та в яких умовах проживає її дитина як до, так і під час режиму воєнного стану, ракетних ударів по Україні. Наразі дитина не відчуває любові до матері, не бажає жити з нею, між ними немає психоемоційного зв`язку. Вважає, що посилання суду першої інстанції на ненадання позивачем доказів невиконання відповідачем батьківських обов`язків не відповідає нормам закону та встановленим обставинам у справі. Зазначає, що дитина проживає з батьком вже кілька років і всі ці роки позивач сам утримує дитину, піклується про її здоров`я, забезпечує освіту в приватній школі, що також встановлено судом першої інстанції. Проте суд першої інстанції встановивши, що позивач самостійно утримує дитину дійшов хибного висновку щодо відсутності підстав для стягнення аліментів.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. Крім того суд вважає, що наявність самого лише факту, що малолітній син без погодження матері проживає разом із батьком та знаходиться на його утриманні, не може бути самостійною підставою для стягнення аліментів з ОСОБА_2 ..
Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Статтею 141 СК України передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.
Частина 2, 3 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).
У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
При цьому під забороною розлучення дитини з своєю матір`ю в контексті Декларація прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією.
01 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини (ЄСПЛ) було ухвалено рішення у справі «М.С. проти України», яке набуде статусу остаточного відповідно до порядку, передбаченого пунктом 2 статті 44 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, в якому ЄСПЛ констатував порушення Україною права заявника, гарантованого статтею 8 «Право на повагу до приватного і сімейного життя» Конвенції, у зв`язку з рішеннями національних судів про визначення місця проживання дитини заявника та зазначив, що під час вирішення такої категорії справ судам слід керуватись статтею 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин, що в свою чергу узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том №1 а.с. 123).
Згідно інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 01.02.2024 року малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (том №1 а.с. 192).
Відповідно до рішення Московського районного суду м.Харкова від 29.09.2021 року (справа №645/15039/19) позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено. Відібрано дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батька ОСОБА_1 , і повернуто дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матері ОСОБА_2 . Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала.
Постановою Харківського апеляційного суду від 25.01.2022 року рішення Московського районного суду м.Харкова від 29.09.2021 року справа №645/15039/19 - залишено без змін.
Зі змісту постанови Харківського апеляційного суду від 25.01.2022 року справа №643/15039/19 вбачається, що рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради №554 від 24.07.2019 року, місце проживання дитини визначено разом з матір`ю.
Відповідно до повідомлення Адміністрації Державної прикордонної служби України №19-83336/18/24-Вих від 02.12.2024 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у пункті пропуску Шегині 09.02.2022 року здійснила в`їзд на територію України, а 27.09.2022 року здійснила виїзд з території України (том №2 а.с. 152, 153, 158).
ОСОБА_1 має статус внутрішньо переміщеною особою та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою від 28.06.2023 року №3004-7001822287 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (том №1 а.с. 83).
Відповідно до договору №1 найму житлового приміщення від 12.04.2023 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , останній орендує трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ( том. №1 а.с. 120-122).
Згідно акту обстеження умов проживання №76, складеного 29.06.2023 року начальником відділу соціально-правового захисту дітей Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації Ісаєвої І.М., вбачається, що на підставі заяви ОСОБА_1 з метою визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Житло розміщено на 9 поверсі 9 поверхового будинку, складається з 3 кімнат, загальною площею 56,9 кв. м., житловою площею - 39,9 кв.м., квартира орендована до жовтня 2023 року. Умови проживання добрі. В квартирі чисто, прибрано, наявні всі необхідні меблі (ліжко, диван, шафа для одягу, комод, телевізор). Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: Дитина має окрему кімнату (ліжко, шафа для одягу, стіл для навчання, іграшки, книжки, особисті речі). За цією адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: батько - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 учень 5 класу приватної школи «Джерело». Стосунки, традиції сім`ї теплі, дружні, існує взаєморозуміння та повага. Результат бесіди батько бажає, щоб дитина і надалі проживала з ним в квартирі створено належні умови для проживання та розвитку дитини (том №1 а.с.114).
Також, зі змісту акту обстеження умов проживання №157, складеного 27.11.2024 року головним спеціалістом відділу соціально-правового захисту дітей служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської РДА в м.Києві Лакизюк В.А., ФСР Дніпровського ЦСС Шелехов А.В., вбачається, що на підставі заяви ОСОБА_1 з метою обстеження умов проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Житло розміщено на 9 поверсі 9 поверхового будинку, складається з 3 кімнат, загальною площею 69 кв. м., житловою площею - 45 кв.м. у користуванні згідно договору оренди. Умови проживання задовільні, квартира обладнана необхідною побутовою технікою та меблями, побут родини організований, з дотримання санітарно-гігієнічні норм. Для виховання та розвитку дитини облаштовано окрему кімнату, окреме ліжко для сну, стіл для навчання, ноутбук, книги підручники, одяг, взуття в достатній кількості. За цією адресою проживають: батько - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , працює ФОП, та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається в ЦДО «Джерело» учень 6 класу. Стосунки та традиції в сім`ї дружні, спільний відпочинок, прогулянки. Результат бесіди батько і надалі бажає проживати з сином та займатися його вихованням (том №2 а.с. 146).
Малолітній ОСОБА_3 проживає разом із батьком і навчається в 6-му класі ТОВ «Центр дистанційної освіти «Джерело» (том №1 а.с. 35, 115).
За навчання малолітнього ОСОБА_3 з 2020 року по 2024 рік сплачує позивач ОСОБА_1 , що підтверджується бухгалтерською довідкою ТОВ «Центр дистанційної освіти «Джерело» (том №1 а.с. 29).
Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1  посилався на те, що з червня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_4 у сторін народився син ОСОБА_6 , який після народження проживав з батьком та матір`ю в м.Харкові. На той час позивач активно піклувався про сина, а саме: займався вихованням, матеріальним забезпеченням дитини, дбав про його здоров`я, про фізичний, інтелектуальний, духовний розвиток. З вересня 2015 року по листопада 2018 року син відвідував ДНЗ №375 у м.Харкові. Із грудня 2018 року сторони припинили проживати разом та з того часу проживають окремо. Після того як у сторін зіпсували стосунки та вони стали жити окремо, то ОСОБА_2 почала перешкоджати спілкуванню дитини з батьком ОСОБА_1 , забороняла бачитись з дитиною, а при згоді наполягала на зустрічі батька з дитиною тільки у її присутності або присутності її родичів, чим порушувала та обмежувала права і законні інтереси дитини і батька. Коли до 2019 року малолітній ОСОБА_7 проживав разом з матір`ю в м.Харкові, то були суттєві проблемі зі здоров`ям, дитина проходила лікування у стаціонарі, були часті звернення за медичною допомогою до поліклініки у гострих випадках. При цьому ОСОБА_2 сама просила ОСОБА_1 , щоб він займався лікуванням дитини. ОСОБА_1 дбав про здоров`я і лікування дитини ще в період проживання сина в Харкові, водив малолітнього сина до поліклініки в м.Харкові, лежав із сином у стаціонарі. ОСОБА_2 цим займатися не бажала. В позові окремо зазначено, що малолітній ОСОБА_7 не бажав проживати зі своєю матір`ю, яка поводилася з ним неналежним чином, постійно ображала та сварила дитину, створювала несприятливий для дитини психологічний мікроклімат у родині, не дбала належним чином про фізичний, розумовий, моральний та духовний розвиток дитини, про психологічний стан дитини. Також матір не дбала про навчання дитини та інтелектуальний розвиток сина, який виявився непідготовленим до навчання навіть у молодших класах школи. Матір дитини також не забезпечила належних житлових умов для проживання малолітнього сина, навіть коли проживала разом з дитиною в м.Харкові до 2019 р. Так, позивач вказує, що ОСОБА_2 зареєстрована в кімнаті в гуртожитку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Дана кімната загальною площею 25,9 кв. м., житловою площею 16,8 кв.м належить матері відповідача. При цьому наголошує, що дитина в даній кімнаті не має окремої від матері кімнати. Також в позові зазначено, що коли малолітній син став в 2019 році проживати з батьком в м. Києві, що відбулося саме на прохання малолітньої дитини, то матір замість того, щоб вирішувати мирним шляхом і переговорами з позивачем та їхнім сином питання щодо місця проживання дитини, подала до Московського районного суду м.Харкова цивільний позов до ОСОБА_1 про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Рішенням Московським районним судом м.Харкова від 21.09.2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька та повернення дитини матері - задоволено, яке в подальшому постановою Харківського апеляційного суду від 25.01.2022 року було залишено в силі. В зв`язку з тим, що строк оскарження постанови Харківського апеляційного суду від 25.01.2022 року припав на початок збройної агресії, при чому суд знаходився в м.Харкові, де в той час велися активні бойові дії, то ОСОБА_1 не вдалося подати касаційну скаргу. З березня 2022 року ОСОБА_2 перебуває за межами України як біженка, вона не зв`язується та не спілкується з дитиною, не дбає про неї та не надсилає кошти на її утримання. Крім того, позивач зазначив, що відповідач не мала належного рівня доходів для забезпечення дитини, коли проживала на території України до 2022 року. ОСОБА_1 мешкає в місті Києві, де найбільш безпечно проживати в нинішніх умовах режиму воєнного стану. Усі батьківські обов`язки ОСОБА_1 повною мірою виконує самостійно, утримує дитину, дбає про її інтереси, здоров`я, фізичний, культурний моральний та інтелектуальний розвиток дитини. Малолітній ОСОБА_7 пішов до першого класу школи в м.Києві, активно займається навчанням та інтелектуальним розвитком, відвідує театри, бере участь у дитячих закладах. Крім того, ОСОБА_1 має достатній дохід для належного рівня забезпечення дитини, він з дитиною проживає в трьохкімнатній квартирі в Києві загальною площею 56,9 кв.м, житловою площею 39,9 кв.м., тобто на дитину припадає 20 кв. м. житлової площі в квартирі. Дитина має окрему кімнату, облаштовану спеціально для неї з усім необхідним, зокрема письмовим столом для навчання та занять, стільцем, зручним ліжком, шафою та меблями для зберігання особистих і речей дитини тощо, що підтверджує забезпечення хороших житлових умов для дитини. Крім того малолітній ОСОБА_6 має бажання проживати з батьком, оскільки стосунки з матір`ю у нього не скалися, він її боїться та не хоче до неї повертатися, а бажає і надалі проживати з батьком, якого любить і з яким у нього теплі та довірчі відносини. Також відповідно до змісту характеристики ГО «Міжнародного Центру Батьківства» від 24.06.2023 року, ОСОБА_1 є активним учасником заходів, акцій та ініціатив, що проводились ГО "Міжнародний центр батьківства", з 2020 року він неодноразово був учасником семінарів присвячених розвитку відносин дітей та батьків. Таким чином, в інтересах дитини ОСОБА_3 проживати з батьком ОСОБА_1 в той час, проживання з матір`ю ОСОБА_2 суперечить інтересам дитини та може значним чином зашкодити дитині ОСОБА_6 . Крім того позивач зазначив, що за останні чотири роки ОСОБА_2 виходила на контакт із сином обмежену кількість разів лише онлайн, формально та з ініціативи батька дитини, не здійснювала спроб побачити дитину, поспілкуватися з нею, піклуватися про власного сина та дбати про нього і його інтереси. ОСОБА_2 також зобов`язана як матір дитини нести витрати по утриманню дитини ОСОБА_3 , а саме: на придбання їжі, одягу, усього для навчання, здоров`я, фізичного, інтелектуального та культурного розвитку, для забезпечення навчання дитини у школі та загалом для забезпечення навчання дитини. Також зазначає, що позивачу з сином потрібно періодично їздити відпочивати для належного оздоровлення дитини, тому в інтересах дитини необхідно, щоб відповідач брала участь в утриманні дитини та сплачувала аліменти позивачу на рівні 10000,00 гривен на місяць у твердій грошовій сумі, які необхідні для забезпечення належного фізичного та духовного розвитку дитини та для здоров`я дитини. Добровільно відповідач кошти на утримання дитини не надає і з 2019 року не бере ніякої участі в його утриманні. Позивач повністю змушений забезпечувати дитину усім. Така поведінка матері дитини, на думку позивача, демонструє її безвідповідальність, нехтування інтересами дитини, є шкідливою в процесі виховання та розвитку дитини, підриває авторитет матері для дитини і створює надзвичайно шкідливі психологічні травми для дитини. Також ці дії відповідача шкодять матеріальним інтересам дитини. Вказує, що відповідач аліменти нікому не платить, стягнень по виконавчим документам не має, є здоровою та працездатною особою. В зв`язку з вищезазначеним, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Згідно ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Частиною 5 ст. 157 СК України передбачено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.
Згідно із ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України).
Матеріали справи свідчать про те, що вдповідно до змісту характеристики Громадської організації «Міжнародний центр батьківства» ОСОБА_1 є проактивною, емпатичною, благонадійною людиною з розвинутими навичками наставництва, а також досвідченим та люблячим татусем, що пропагандує, а головне, практикує принципи відповідального батьківства (том №1 а.с. 167).
Окрім того, обставини проживання малолітнього разом з позивачем також підтверджується відповідними довідками закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів «Центр дистанційної освіти «Джерело», приватної школи «Афіна» м.Києва, а також довідками лікарів, які містяться в матеріалах справи.
Зі змісту заключення спеціаліста у галузі психології, складеного 04.04.2024 року психотерапевтом Халанським В.В. вбачається, що ОСОБА_3 проявляє відкритість та емпатію у спілкуванні з батьком, що свідчить про його зацікавленість у взаємодії з батьком та щире бажання бути чутливим до його потреб, має високий рівень довіри та відчуття захисту біля батька. ОСОБА_3 має категорично негативне ставлення до можливої зміни свого місця проживання, виражає стійке бажання залишитися з батьком ОСОБА_1 (том №2 а.а. 70-73).
З висновку експерта №15/24 від 03.06.2024 року Науково-дослідної лабораторії судових експертиз Радзевілової О.В. вбачається, що ОСОБА_3 виявляє позитивне ставлення до батька ОСОБА_1 , сформовану надійну прив`язаність до нього. Дитина обирає батька як об`єкта першого вибору, сприймає його як близького члена власної родини (том №2 а.с. 96-105).
Висновком органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини (протокол засідання Комісії від 08.01.2025 року) враховану думку дитини ОСОБА_3 , який й надалі бажає проживати разом з батьком ОСОБА_1 , заслухавши думку членів комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 (том №2 а.с. 166-167).
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 травня 2023 року позовну заяву ОСОБА_2  до  ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини задоволено. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_2 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини відмовлено.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 19 березня 2025 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 травня 2023 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_1 .
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про повернення дитини батькові суд першої інстанції послався на те, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 травня 2023 року визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_2 . При цьому не звернув уваги на те, що станом на час ухвалення оскаржуваного рішення, вказане рішення суду не набрало законної сили.
Звертаючись до суду з позовом про повернення дитини батькові, позивач зазначає, що син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з ним з 30 липня 2019 року, що також підтверджується матеріалами справи.
За правилом частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.
Згідно з частиною третьою статті 170 СК України якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини.
Відповідно до наведеного правила для вирішення питання про повернення дитини батькам необхідно довести, що причини, які стали підставою для відібрання дитини відпали.
Водночас, під час вирішення питання про повернення дитини на підставі наведеної статті судам необхідно перевіряти доводи сторін щодо наявності інших підстав, передбачених статтею 170 СК України, для відібрання дитини, які можуть свідчити про існування перешкод для повернення дитини її батькам (одному з батьків). У протилежному випадку створюватимуться умови для безпідставної передачі дитини її батькам та наступного вирішення питання про повторне її відібрання, що порушуватиме справедливу рівновагу між інтересами батьків та дітей.
З позовом про повернення дитини батькові позивач звернувся у листопаді 2023 року.
Разом з тим у матерілах справи відсутнє рішення на підставі, якого було б визначено місце проживання дитини разом з батьком станом на час подання позову.
Враховуючи, що дитина станом на час звернення з позовом і до теперішнього часу проживає разом із батьком, підстави для повернення дитини батькові відсутні.
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про повернення дитини слід змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Що стосується позовних вимог в частині стягнення аліментів колегія суддів зазначає наступне.
За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Положеннями частини третьої статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.
За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" встановлено з 01.01.2023 року прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років - 2833 грн.
Частиною першою статті 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Відповідно до частини першої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.
Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Статтею 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Приписами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Матеріали справи свідчать про те, що малолітній ОСОБА_3 проживає разом із батькомта знаходиться на його утриманні.
Зазначені обставини не заперечувала у судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача, визнаючи частково позовнівимоги в частині стягнення аліментів на утримання дитини.
Мати  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , -  ОСОБА_2   ІНФОРМАЦІЯ_2 , з березня 2022 року перебуває за межами України є працездатною особою.
Оскільки постановою Полтавського апеляційного суду від 19 березня 2025 року визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком  ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що наявні підстави для стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітнього ОСОБА_3 , починаючи з часу звернення до суду до повноліття дитини.
При цьому розмір аліментів, що підлягає стягненню, з урахуванням вимог ст. 182 СК України, колегія суддів визначає ц розмірі 5000 грн..
Рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шапошнікової Тетяни Геннадіївни - задовольнити частково.
Рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 19 лютого 2025 року в частині відмови у задоволенні позову про повернення дитини змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Рішення в частині вимог про стягнення аліментів скасувати.
Позовні вимоги у зазначеній частині задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 5000 грн. Щомісяця, починаючи з 13 листопада 2023 року до повноліття дитини.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина

Повний текст судового рішення виготовлено 24.07.2025 року