КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/11005/2025
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
  м. Київ                                                                                        Справа № 362/7138/24
 
19 червня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                         - Борисової О.В.    
                                    - Кирилюк Г.М.
при секретарі             - Уляницькій М.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Лебідь-Гавенко Г.М., у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
 
в с т а н о в и в:
 
У жовтні 2024року Товариство з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обгрунтовувало тим, що 24 лютого 2024 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс», як кредитодавцем,та ОСОБА_1 , як позичальником, за допомогою Веб-сайту (navse.in.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «Укр Кредит Фінанс», в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, було укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії № 1354-1474. 
Для підписання кредитного договору №1354-1474 від 24 лютого 2024 року позичальнику було надано одноразовий ідентифікатор С2279, з підтвердженням ознайомлення з Правилами та інших супутніх документів. 
Відповідно умов кредитного договору кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб, на наступних умовах: сума кредиту 29 500 грн.; строк кредитування - 300 днів (до 19 грудня 2024 року); базовий період - 14 днів; знижена % ставка 1,20 % в день; стандартна % ставка 1,50 % в день, комісія - за видачу кредиту - 15% від суми кредиту. 
Позивач зазначав, що кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору. 
Позивач через партнера АТ КБ «ПриватБанк», з яким укладено договір № 4010 про надання послуг в системі LiqPay від 02 грудня 2019 року, видав відповідачу кредитні кошти на картковий рахунок вказаний відповідачем в особистому кабінеті.
Відповідач підтвердив виникнення своїх зобов`язань відповідно до умов укладеного кредитного договору шляхом прийняття виконання зобов`язання кредитодавця, а саме, отримавши кредитні кошти.
 За умовами кредитного договору відповідач   ОСОБА_1 а зобов`язувалась повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором.
У порушення умов кредитного договору відповідач   ОСОБА_1 а зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконувала.
Станом на 08серпня 2024 року загальний розмір грошових вимог кредитодавця до відповідача, які виникли на підставі кредитного договору (сума кредиту, процентів, комісії), становить 105 698,50 грн, з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 29 500 грн; прострочена заборгованість за нарахованими процентами за період з 24 лютого 2024 року по 08 серпня 2024 року - 71 773,50 грн, прострочена заборгованість по комісії за видачу кредиту - 4 425,00 грн. 
Відповідно до умов договору у разі прострочення позичальником сплати процентів за видачу кредиту за користування кредитом на строк понад один календарний місяць, Кредитодавець має право вимагати від позичальника повернення кредиту в повному обсязі та сплати процентів за весь строк фактичного користування кредитом до настання дати закінчення строку кредитування
Кредитодавець відповідно до умов кредитного договору направив позичальнику вимогу про усунення порушень умов кредитного договору № 1354-1474 від 24.02.2024, однак дана вимога була проігнорована позичальником, порушення не усунуто.
З урахування наведених обставин, позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь загальну суму заборгованості за кредитним договором №1354-1474 від 24.02.2024 року в сумі 105 698,50 грн, з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 29 500,00 грн; прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 71 773,50 грн, прострочена заборгованість по комісії за видачу кредиту - 4 425,00 грн, також судові витрати у розмірі 2422,40 грн.
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 березня 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договоромзадоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» заборгованість за кредитним договором   №1354-1474 від 24.02.2024 в розмірі 105 698,50 грн, з яких: прострочена заборгованість за кредитом 29 500 грн, прострочена заборгованість за нарахованими процентами                   71 773,50 грн, прострочена заборгованість по комісії за видачу кредиту - 4 425,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» витрати по сплаті судового збору в сумі                       2 422,40 грн.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 березня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» про стягнення заборгованості за кредитним договором №1354-1474 від 24.02.2024 року.
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи, тому не могла надати свої заперечення та вступити в процес для захисту свого права. 
Допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
В частині стягнення заборгованості за кредитним договором відповідач зазначала, що з наданих позивачем документів неможливо встановити ні власника рахунку/картки, ні даних про здійснені операції. Довідка про перерахування суми кредиту не є розрахунковим документом та не підтверджує переказу коштів, операцій по банківському рахунку, оскільки такий документ не містить відмітки про час його прийняття та виконання банком, не містять повного номера картки, з чого можна було б встановити факт перерахування коштів на картковий рахунок саме відповідача.
Крім того, з наданого суду документа слідує, що грошові кошти були перераховані через посередника, тоді як у кредитному договорі відсутні будь-які відомості про те, що кредитні кошти будуть перераховуватися іншою особою, яка не виступає стороною за кредитним договором.
Більш того, реквізити повного карткового рахунку позичальника (на який мало бути здійснено перерахування кредитних коштів) в матеріалах справи не містяться.
Ні в змісті кредитного договору, ні в будь-яких інших документах оформлених при наданні кредитних коштів, всупереч викладених вище вимог Закону, реквізити повного карткового рахунку відповідачки не зазначено.
Щодо розрахунку заборгованості відповідач зазначає, що доданий до матеріалів справи розрахунок заборгованості є документом, що складений самим позивачем, а тому інформація, зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів на підставі яких вони були складені, не може бути доказом наявності заборгованості, на стягненні якої наполягає позивач.
Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Отже, розрахунок заборгованості не можна покласти в основу рішення у справі, оскільки з нього неможливо встановити формування заборгованості та її складові, суми погашеного позичальником тіла кредиту та відсотків по кожному платіжному періоду. Тобто, даний розрахунок не є належним доказом суми заборгованості в розумінні положень ч.1 ст. 77 ЦПК України.
Також вважає, що встановлення сторонами договору розміру відсотків за несвоєчасно виконані зобов`язання за кожен день прострочки, що в результаті становить - 71 773,50 грн, є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, адже тіло кредиту становить лише 29 500 грy.
Крім того, сума за користування кредитними коштами - 71 773,50 грн нарахована поза межами користування кредитом, вруховуючи те, що відповідно до укладеного сторонами договору, погодженим відповідачем строк користування становить 14 днів, а тому вимога позову про стягнення процентів за користування кредитом є безпідставною та не підлягає задоволеню, так якпісля закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.
З огляду на зазначене, відповідач вважає, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» - Кожушко Владислав Олександрович просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 березня 2025 року -  без змін.
Зазначає, що відповідач підписав кредитний договір № 1354-1474 від 24.02.2024  року відповідно до розділу 12 договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором C2279, а позивач засвідчив кваліфікованою електронною печаткою із позначкою часу.
Створюючи заявку на отримання кредиту, відповідач самостійно вносила власні дані, в тому числі, номер банківської картки, на яку бажає отримати кредитні кошти.
Кредитні кошти були перераховані позивачем саме у відповідності з умовами кредитного договору та Правил та на підставі інформації про банківські реквізити для перерахування кредитних коштів, отриманої від відповідача.
Інформація щодо належності карткового рахунку відповідачу є банківською таємницею установи банку, а відтак,відповідно до пункту 10 Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про додаткові вимоги до договорів не банківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит)» від 03.11.2021 № 113, з урахуванням вимог пункту 9 розділу II цього Положення, у договорах, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на банківський рахунок споживача, повинні містити номер особистого електронного платіжного засобу споживача - сторони договору, з використанням реквізитів якого кредитодавець здійснює кредитну операцію, у форматі ХХХХ НОМЕР_1 (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу).
ТОВ «Укр Кредит Фінанс»не є банківською установою в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність» та відповідно до вищевказаної ліцензії, виданої ТОВ «Укр Кредит Фінанс». Таким чином, позивач не відкриває рахунки, а здійснює послуги з переказу коштів без відкриття рахунку.
Відповідно позивач через партнера АТ КБ «ПриватБанк», з яким укладено договір № 4010 від 02.12.2019 року про надання послуг в системі LiqPay від 02 грудня 2019 року, видав відповідачу кредитні кошти у розмірі 29 500 грн на картковий рахунок, вказаний відповідачем в особистому кабінеті, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк» про перерахування коштів від ТОВ «Укр Кредит Фінанс» через систему платежів LiqPay на підставі договору № 4010 від 02.12.2019 року на карту отримувача (Відповідача), чим виконав свої зобов`язання за договором своєчасно та в повному обсязі.
Умови кредитного договору, укладеного між сторонами, не можна вважати несправедливими, оскільки розмір відсотків за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст. 627 ЦК України.
При цьому, денна процентна ставка,передбачена пунктами 4.12-4.15 договору, відповідає вимогам чинного законодавства та не перевищує встановлених законодавчих обмежень на момент укладення договору.
Сторона позивача вважає, що з наданого до позовної заяви розрахунку заборгованості вбачається, що він відповідає вимогам Закону, є чітким, зрозумілим, узгоджується з умовами кредитного договору, з нього вбачається основний борг, нараховані відсотки, сума платежу та залишок нарахованих не погашених відсотків відповідачем.
При цьому, позивач здійснив лише нарахування по процентам (згідно п. 4.6. та п. 10.2. договору) за користування кредитом в строк дії договору (згідно п. 4.9. Договору), що погоджений між сторонами.
Звертає увагу на те, що визначення поняття первинного документа, наведеного в ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», було виключено слова «та підтверджує її здійснення». Отже первинними документами саме з метою доказування в судових спорах можна вважати будь-який документ, що підтверджує реальність здійснення господарської операції, хоча він таким може й не бути в розумінні бухгалтерського обліку. На підтвердження цього в матеріалах справи містяться такі документи: довідка про перерахування суми кредиту № 1354-1474 від 24.02.2024 року, довідка АТ КБ «ПриватБанк» про перерахування коштів від ТОВ  «Укр Кредит Фінанс» та розрахунок заборгованості за договором 1354-1474 від 24.02.2024 року, станом на 08.08.2024року.
Сторона позивача наголошує на тому, що відповідачка взяла на себе зобов`язання за кредитним договором та не виконала їх належним чином, а відтак ухвалене рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитним договором відповідає нормам матеріального та процесуального права.
 В судове засідання апеляційного суду відповідачка ОСОБА_1 та представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю                  «Укр Кредит Фінанс»  не з`явились, про день та час розгляду справи апеляційним судом повідомлені у встановленому  законом порядку, а тому суд вважає можливим розгляд справи у відсутності  учасників справи.
 Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом встановлено, що 24.02.2024 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» (товариством) та ОСОБА_1 (клієнтом) було укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії №1354-1474 продукту «На все», предметом якого є надання товариством клієнту кредиту в розмірі 29500 грн на умовах строковості, зворотності та платності в обмін на зобов`язання клієнта повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. Строк кредитування 300 календарних дні (до 19 грудня 2024 року), базовий період кредиту складає 14 днів. Тип процентної ставки фіксований, знижена % ставка1,20% в день, стандартна % ставка1,50% в день, комісія за видачу кредиту становить 15% від суми виданого кредиту (а.с. 18-32).
Згідно п. 4.2. договору, Кредит надається Позичальнику шляхом перерахування грошової суми, вказаної у п. 4.1. цього Договору, на банківський рахунок Позичальника шляхом використання вказаних Позичальником реквізитів електронного платіжного засобу.
Згідно п. 4.11. орієнтовна загальна варість кредиту на дату укладення договору  (за весь строк кредитування) складає 152 339,29 грн та включає в себе: суму кредиту, комісію за видачу кредиту та проценти за користуванням кредитом.
Прийняття відповідачем пропозиції укласти означений договір здійснено шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі та підписанням за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
У зазначеному договорі сторони погодили всі його істотні умови, зокрема те, що невід`ємною частиною цього договору є Правила відкриття кредитної лінії продукту «На все», затверджені наказом  ТОВ «Укр Кредит Фінанс» № 01-П від 04.01.2024 року. 
ОСОБА_1 підписала договір за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором С2279 24.02.2024,  паспорт споживчого кредиту Інформація, яка видається споживачу до укладення договору про споживчий кредит відповідач підписла за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором А2279 24.02.2024.
Таким чином, ОСОБА_1 підтвердила, що вона ознайомлена, повністю розуміє, погоджується та зобов`язується неухильно дотримуватись Правил відкриття кредитної лінії продукту «На все» та умов договору.
Отримання відповідачем від позивача кредитних коштів у розмірі 29 500 грн підтверджено: довідкою про перерахування суми кредиту №1354-1474 від 24.02.2024 року на ім`я ОСОБА_1 через систему платежів LIQPAY по платежу № 2429778457, номер договору 1354-1474, номер картки НОМЕР_2 на суму 29 500 грн. Вказана обставина також підтверджується листом АТ КБ «ПриватБан» від 09.08.2024 року.
Відповідно розрахунку заборгованості ТОВ «Укр Кредит Фінанс» за укладеним договором №1354-1474 від 24.02.2024 року з ОСОБА_1 , станом на 08.08.2024 року заборгованість відповідача становить 105 698,50 грн., з яких: прострочена заборгованість за кредитом 29500 грн; прострочена заборгованість за нарахованими процентами 71 773,50 грн, прострочена заборгованість по комісії за видачу кредиту 4 425 грн.
23.08.2024 року ТОВ «Укр Кредит Фінансна  імя ОСОБА_1 було сформовано вимоу про усунення порушень умов договору №1354-1474 від 24.02.2024 року та сплату заборгованості, яка станом на 08.08.2024 року становить               105 698,50 грн., з яких: прострочена заборгованість за кредитом 29500 грн; прострочена заборгованість за нарахованими процентами 71 773,50 грн, прострочена заборгованість по комісії за видачу кредиту 4 425 грн, яку засобами поштового зв`язку було надіслано відповідачу. Однак, дана вимога була проігнорована позичальником, порушення не усунуто.
ТОВ «Укр Кредит Фінанс» є фінансовою установою, про що було отримано свідоцтво про реєстрацію фінансової установи ІК 116 від 01.08.2013 року.
Задовольняючи позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю                  «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції посилався  на те, що відповідачка, відповідно до умов укладеного кредитного договору, отримала кредитні кошти і не скористалася своїм правом протягом чотирнадцяти календарних днів з дня укладення кредитного договору відмовитися від договору без пояснення причин. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом у визначені договором строки відповідачем не виконано. Враховуючи вимоги позивача, викладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що з ОСОБА_1 на користь ТОВ                       «Укр Кредит Фінанс» належить стягнути заборгованість за кредитним договором №1354-1474 від 24.02.2024 року у розмірі 105 698,50 грн.
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 березня 2025 року відповідає.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, провадження № 61-7203 св 20, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, провадження № 61-8449св19, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, провадження № 61-9071св20, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Водночас одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Крім того, згідно з ст. 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» електронний підпис - дані в електронній формі, які додаються до інших електронних даних або логічно з ними пов`язані та призначені для ідентифікації підписувача цих даних.
Таким чином, підписавши 24.02.2022 року договір №  1354-1474 про надання коштів на умовах споживчого кредиту електронним підписом одноразовим ідентифікатором С2279  ОСОБА_1 добровільно погодилася у письмовому вигляді на умови кредитування, зокрема, розмір кредиту, порядок його надання та відсотки за користування кредитом.
Аналогічний висновок викладено й у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року по справі № 284/157/20-ц та від 12 січня 2021 року по справі №524/5556/19.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (С2279).
Відповідачка була повністю ознайомлена з умовами кредитного договору до його підписання, інформаційно-телекомунікаційна система побудована таким чином, що без попереднього ознайомлення з умовами кредитного договору клієнт не може перейти до наступного етапу.
З урахуванням вказаного, встановивши, що без здійснення вказаних дій відповідачкою, кредитний договір не міг бути укладений сторонами,  колегія суддів приходить до висновку, що договір від 24.02.2022 року №  1354-1474 укладено відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.
Взяті на себе зобов`язання за вказаним кредитним договором від 24.02.2022 року  №  1354-1474 ТОВ «Укр Кредит Фінанс» виконало своєчасно і належним чином, надававши   ОСОБА_1 кредиті кошти в повному обсязі. 24.02.2024 року на ім`я ОСОБА_1 , через систему платежів LIQPAY по платежу                              № 2429778457, номер договору 1354-1474, номер картки НОМЕР_2  перераховані кошти на суму 29 500 грн. Вказана обставина також підтверджується листом АТ КБ «ПриватБан» від 09.08.2024 року.
У свою чергу, взяті на себе зобов`язання ОСОБА_1 належним чином не виконувала, обов`язкові щомісячні платежі в рахунок погашення нарахованих процентів своєчасно та у погодженому розмірі не вносила, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.
Колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 не надала ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на спростування наявності у неї заборгованості за тілом кредиту у розмірі 29 500 грн та належного виконання зобов`язання по сплаті вказаної заборгованості за кредитом.
Вказаний висновок суду апеляційної інстанції відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі                          № 127/33824/19, провадження № 61-9071св20, від 16 грудня 2020 року у справі                      № 561/77/19, провадження № 61-20799св19, від 28 квітня 2021 року у справі                           № 234/7160/20, провадження № 61-2903св21, від 10 червня 2021 року у справі                         № 234/7159/20, провадження № 61-18967св20, від 18 червня 2021 року у справі                       № 234/8079/20, провадження № 61-2904св21.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгунтовано стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Укр Кредит Фінанс» заборгованість за кредитним договором №1354-1474 від 24.02.2024 року в розмірі 105 698,50 грн, з яких: прострочена заборгованість за кредитом 29 500 грн, прострочена заборгованість за нарахованими процентами 71 773,50 грн, прострочена заборгованість по комісії за видачу кредиту - 4 425,00 грн. 
Доводи апеляційної скарги про те, що з наданого суду документа слідує, що грошові кошти були перераховані через посередника, тоді як у кредитному договорі відсутні будь-які відомості про те, що кредитні кошти будуть перераховуватися іншою особою, яка не виступає стороною за кредитним договором, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
Пунктом 4.2 договору визначено спосібперерахування позичальнику коштів у рахунок кредиту: кредит надається позинальнику шляхом безготівкового переказу грошової суми, вказаної у п.4.1 цього договору на банківський рахунок позичальника шляхом використання вказаних позичальником реквізитів електронного платіжного засобу. Ініціювання безготівкового переказу грошової суми, вказаної у п. 4.1. цого договору, здійспюється кредитодавцем безпосередньо після уклалення сторонами цього договору та наліслання позичальнику примірника (оригіналу) договору та додатків до нього у вигляді електронного документа. Кредит вважається наданим позичальнику з моменту списання грошових коштів з банківського рахунку кредитодавця за належними реквізитами для їх наступного зарахування на електронний платіжний засіб, зазначений позичальником при оформленні Кредиту. 
В свою чергу листом від 09.08.2024 року АТ КБ «ПриватБанк» повідомило про перерахування коштів від ТОВ «Укр Кредит Фінанс» через систему платежів LIQPAY.
В сукупності вказані обставини свідчать про те, що ТОВ «Укр Кредит Фінанс» має відкритий банківський рахунок в АТ КБ «ПриватБанк», і банк за вказівкою позивача та від його імені здійснює перерахування коштів позивача за наданими реквізитами. Жодна умова договору не містить вказівки на те, що ТОВ «Укр Кредит Фінанс» є банківською установою і платіжний сервіс LIQPAY належить саме ТОВ «Укр Кредит Фінанс».
Доводи апеляційної скарги про те, що сума нарахованих  відповідачці відсотків за користування кредитом є непропорційно завеликою відносно суми боргу, що суперечить Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування» та порушує принцип розумності та добросовісності, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, оскільки позивачем здійснено розрахунок заборгованості згідно умов договору, при цьому, нараховані відсотки за користування кредитними коштами, у розумінні вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування» не є неустойкою (штрафом, пенею).
Доводи апеляційної скарги про те, що розрахунок заборгованості наданий відповідачем не може бути доказом наявності заборгованості, на стягненні якої наполягає позивач,колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Доказами, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до п. 5 Положення про організацію оперативної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254,                   п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Таким чином, наданий позивачем розрахунок по картковому рахунку ОСОБА_1 , є належним доказом наявної заборгованості відповідачки за простроченим тілом кредиту, підтверджує несвоєчасне погашення кредиту і повністю спростовує доводи відповідачки про відсутність у неї заборгованості за кредитом, а тому висновок суду першої інстанції про доведеність заборгованості по кредиту позичальника перед банком, є правильним.
Заперечуючи проти стягнення з неї заборгованості за кредитним договором, відповідачка не погоджується з наданим банком розрахунком заборгованості. Разом з тим, нею не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження відсутності заборгованості за кредитом або свого відповідного розрахунку заборгованості. Отже, вказані твердження відповідачки є припущеннями, на яких не може ґрунтуватись судове рішення.
Не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду і доводи апеляційної скарги про те, щосума відсотків за користування кредитними коштами -  71 773,50 грн нарахована поза межами строку користування кредитом, оскільки відповідно до пункту 4.9. договору строк кредитування, тобто строк, на який надається кредит позичальнику, становить 300 календарних днів (до 19.12.2024) з моменту перерахування кредиту позичальнику. При цьому, термін кредитування у 14 днів визначений виключно для користування кредитом за пільговою ставкою, після спливу якого користування кредитом здійснюється за стандартною ставкою, що випливає з умов договору.
Відповідно до умов пунктів 2.1, 2.2 договору кредитодавець зобов`язався відкрити невідновлювальну кредитну лінію для позичальника шляхом надання грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності для задоволення особистих потреб, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити нараховані кредитодавцем проценти за користування кредитом в порядку передбаченому цим договором.
Згідно із пунктами 4.1, 4.3, 4.4, 4.6 договору розмір кредитного ліміту, тобто, загальний розмір кредиту-29 500 грн; тип процентної ставки за користуванням кредитом - фіксована; розмір процентів за користування кредитом 1,50 % від непогашеної суми кредиту за кожен день користування кредитом. Проценти за користування кредитом нараховуються з першого дня перерахування позичальнику кредиту до моменту повернення кредиту кредитодавцю шляхом перерахування кредиту на рахунок кредитодавцю, вказаний у цьому договорі. У випадках, визначених договором позичальник може скористатися правом отримання пільгової та/або зниженої процентної ставки за умови, дотримання клієнтом всіх умов програми лояльності; базовий період користування кредитом складає 14 календарних днів з дня отримання кредиту. Базовий період - це обраний позичальником в момент укладання цього договору строк користування кредитом, протягом якого може бути використано право користування кредитом за пільговою та/або зниженою процентною ставкою.
Відповідно до п.п. 10.1, 10.2 договору протягом заявленого строку користування кредитом позичальник може скористатися правом користування кредитом за пільговою та/або зниженою процентною ставкою у відповідності до Правил користування кредитом. Зиижена пронеитиа ставка становить 1.20%  за кожен день користування кредитом, яка надається кредитодавцем  як знижка на користування кредитом та є заохоченням позичальника до сумлінного виконання умов договору. Позичальник злійснює сплату процентів за користування кредитом за зниженою процентною ставкою з першого дня у повному обсязі сплачує протягом усього періоду дії договору за умови, якщо позчальник своєчасно сплачує проценти за користування кредитом, комісію за видачу кредиту (якщо п.4.7 договору передбачає сплату комісії за виплату кредиту) та повертає кредитодавцю отриманий кредит згідно графіка платежів за зниженою ставкою (який є Додатком 3 до цього Договору). У разі несплати позичальником нарахованих згідно умов договору процентів за користування кредитом, комісії за видачу кредиту або частини суми кредиту згідно графіка платежів за зниженою ставкою, який є Додатком 3 до цього Договору, не пізіше останнього дня будь-якого базового періоду, з наступного дня подальше нарахування процентів за користувания кредитом здійснюється за стандартною процентною ставкою до дати повного погашення позичальником заборгованості зі сплати процентів, комісії за видачу кредиту (якщо п.4.7 Договору передбачас сплату комісії за видачу кредиту) та суми кредиту, включно з тою, обов`язок дострокового погашения якої у позичальника виникає у зв`язку із простроченням спати процентів та/або комісії (включаючи дату погашения заборгованості). З дати, наступної за днем повного погашення позичальником заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, комісії за видачу  та частини  суми кредиту нарахування процентів за користування кредитом здійснюсться за зниженою процентною ставкою.
Згідно пункту 4.9. договору строк кредитування, тобто строк, на який надається кредит позичальнику: 300 календарних днів (до 19.12.2024) з моменту перерахування кредиту позичальнику. Строк договору є рівним строку кредитування. В частині виконання зобов`язань договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором. 
У пункті 5.1. договору позичальник зобов`язується повертати кредитодавцю отриманий кредит у останні дні останіх восьми Базових періодів строку кредитувания згідно графіку платжів за договором за ставкою (Додаток № 3 до цього договору), шляхом здійснення безготівкового переказу на банківський рахунок кредитодавця у порядку, визначеному у правилах. Кредит вважається повернутим Кредитодавцю з моменту зарахування суми грошових коштів у повному розмірі наданого кредиту на банківський рахунок кредитодавця.
Згідно п. 5.3 договору позичальник має право у будь-який час повністю або частково достроково повернути отриманий кредит. 
Згідно паспорту споживчого кредиту загальні витрати за кредитом не перевищують розмір 152 339,29 грн та включають в себе: суму кредиту, комісію за видачу кредиту та проценти за користуванням кредитом, крім того, строк кредитування у 300 днів сплинув 19.12.2024 року, розмір відстотків розраховано станом на 08.08.2024 року  і не не збільшувався.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення з відповідачки нарахованих позивачем та заявлених до стягнення процентів простроченої заборгованості в сумі 71 773,50 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не була належним чином повідомлена про розгляд справи, тому не могла надати свої заперечення та вступити в процес для захисту свого права, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, з яких вбачається, що  ОСОБА_1 повідомлялася судом про розгляд справи в установленому законом порядку на 04 березня  2025 року, відправлення суду  повернулось з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». 03.03.2025 року  ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з клопотаннням про перенесення розгляду справи 04 березня 2025 року у зв`язку з її від`їздом до іншої області (а.с.108, 119). 04 березня 2025 року розгляд справи було відкладено на 19 березня 2025 року на  09 год. 45 хв. у зв`язку з заявою відповідачки. Про розгляд справи  19 березня 2025 року відповідач ОСОБА_1 була повідомлена  шляхом вручення поштового відправлення суду 14 березня 2025 року (а.с.119). 17 березня 2025 року  представником відповідачки подано до суду заяву про перенесення розгляду справи у зв`язку з необхідністю  ознайомлення з матеріалами справи.
З викладеного вбачається, що відповідачка  ОСОБА_1 була в установленому законом порядку повідомлена  про день та час розгляду справи  судом першої інстанції, своїм правом на подання відзиву чи заперечень на позовну заяву не скористалась, доказів на спростування доводів позивача не надала.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Таким чином, доводи, викладені відповідачкою ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 березня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права,  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 .
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених  п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

            Головуючий:                                       Судді: