ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2025 року
м. Хмельницький

Справа № 685/123/25
Провадження № 22-ц/820/1740/25

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Янчук Т.О. (суддя-доповідач),
 
Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,
секретаря: Шевчук Ю.Г.,
за участю представників сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 19 травня 2025 року (суддя Самойлович А.П.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Теофіпольської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області, Теофіпольська селищна рада Хмельницького району Хмельницької області як орган опіки та піклування, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, 
в с т а н о в и в :
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що сторони перебували у шлюбі з 09.08.2003 року по 26.12.2022 року, від якого мають дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з батьком в будинку його батьків в селищі Теофіполь, а мати переїхала жити до іншого населеного пункту, фактичне її місце проживання не відоме ні позивачу, ні їх дітям.
З часу розірвання шлюбу позивач самостійно несе витрати, пов`язані з вихованням та утриманням дітей, забезпечує їх усім необхідним одноособово, здійснюючи до недавнього часу підприємницьку діяльність. 
Водночас, відповідачка, як матір дітей, не бере жодної участі у їх житті, у тому числі неповнолітнього сина, не піклується про його розвиток, хоча батько не чинив цьому перешкод. ОСОБА_2 ухиляється від утримання дитини, не сплачує аліменти, внаслідок чого утворилася заборгованість на суму 83115,95 грн., не допомагає матеріально повнолітній доньці, яка проживає за кордоном. Зазначене свідчить про невиконання матір`ю своїх батьківських обов`язків, ухилення від утримання дитини.
Встановлення даного факту позивачу необхідно для можливості звільнення з військової служби на підставі ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки наразі син залишився на вихованні у рідної сестри позивача, що позбавляє неповнолітнього права на батьківську опіку та піклування.
Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 19 травня 2025 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Суд керувався тим, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту цивільного права, оскільки встановлення факту одноосібного виховання дитини одним із батьків не може бути самостійною вимогою, а є однією з обставин, що встановлюється при розгляді спорів між батьками щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини, наприклад, щодо позбавлення батьківських прав, тощо.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що апелянт перебуває на військовій службі, виконуючи свій конституційний обов`язок, пов`язаний із обороною України, у зв`язку з чим його син проживає із сестрою апелянта, тобто перебуває на піклуванні родичів. За таких обставин, апелянт позбавлений можливості у повній мірі виконувати свої батьківські обов`язки, а мати не зацікавлена у вихованні сина. Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції порушив положення міжнародного та національного законодавства, зокрема, Конвенції про права дитини, відповідно до положень якої, дитина має право на піклування своїх батьків. ОСОБА_1 є єдиним з батьків, який виконував і готовий виконувати далі свої обов`язки, у зв`язку з чим і змушений був звернутися до суду із вимогою про встановлення факту самостійного виховання дитини, що у свою чергу є підставою звільнення із лав ЗСУ. Крім того, зазначає що відповідачка визнала позов та вказала, що син в силу свого підліткового віку обрав проживання з батьком, а спілкуватися з нею буде якщо ОСОБА_1 буде поруч. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_2 в особі свого представника Хабаль Ж.М., просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Послалася на те, що судове рішення є законним, мотивованим та ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а також узгоджується з сталою практикою Верховного Суду. 
В судовому засіданні представник апелянта адвокат Кучерук Т.М. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Представник відповідачки адвокат Хабаль Ж.М. в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила її відхилити.
Треті особи: служба у справах дітей Теофіпольської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області, Теофіпольська селищна рада Хмельницького району Хмельницької області як орган опіки та піклування в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, судові повістки доставлені до електронних кабінетів 06.08.2025 року.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що з 09 серпня 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 26 грудня 2022 року (справа № 685/893/22).
Від шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 21 травня 2024 року та рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 26 грудня 2022 року.
Позивач зареєстрований разом із сином ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою виконкому Теофіпольської селищної ради від 02 січня 2025 року № 3/02-39.
Згідно з витягом з Єдиного державного демографічного реєстру від 04 лютого 2025 року № 1090417, відповідачка ОСОБА_2 знята з реєстрації за вищевказаною адресою з 27.04.2023 року.
Сторони та дитина характеризуються позитивно.
Судовим наказом від 04.10.2022 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 03.10.2022 року до досягнення дитиною повноліття.
ОСОБА_1 з 24 січня 2025 року по теперішній час перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 , що підтверджується довідкою №57 від 29 січня 2025 року виданою Командиром військової частини НОМЕР_2 підполковником ОСОБА_6 . 
Статтею 141 Сімейного кодексу України (далі СК України) встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей,любові до своєї сім`ї та родини,свого народу,своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини,її фізичний,духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти,готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.
Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша статті 151 СК України).
За змістом статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі доправ дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
В силу статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Як передбачено статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).
Із положень пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України слідує, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань щодо виховання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо.
Водночас право на звернення до суду гарантується чинним законодавством і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі Chahal v. the United Kingdom (заява №22414/93, пункт 145, рішення від 15 листопада 1996 року) вказав, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань (див. рішення у справі Vilvarajah and Others v. the United Kingdom; заяви №№13163/87, 13164/87, 13165/87, 13447/87, 13448/87 52854/99, пункт 122, від 30жовтня 1991 року).
Також ЄСПЛ неодноразово зазначав (справа Afanasyev v. Ukraine, заява №38722/02, пункт 75, рішення від 5 квітня 2005 року), що стаття 13 Конвенції гарантує доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасники мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення у справі Aydin v. Turkey від 25 вересня 1997 року п. 103 та рішення у справі Kaya v. Turkey від 19лютого 1998 року, пункт 106).
Отже, застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію.
Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 вересня 2022 року (справа №908/976/19), яка згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.
Одним із видів цивільного судочинства є окреме провадження, в якому суд при розгляді безспірних справ встановлює юридичні факти або обставини з метою захисту охоронюваних законом інтересів громадян і організацій.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року (справа №320/948/18) зазначила, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Отже, наявність між учасниками цивільних відносин спору про право виключає судовий розгляд справи у порядку окремого провадження. Такі справи розглядаються у порядку позовного провадження.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23січня 2024року (справа№523/14489/15-ц)сформульовано правовий висновок проте,що у справах позовного провадження юридичні факти належать до предмета доказування та підлягають встановленню при ухваленні судового рішення,якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та інших обставин,які мають значення для вирішення справи(стаття76ЦПК України). Вимога про встановлення юридичного факту може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом ІV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення юридичного факту у справі позовного провадження є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування такого факту має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах позовного провадження, а лише підставою для вирішення такої справи.
Із матеріалів справи слідує, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник спір щодо виховання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Цей спір підлягає вирішенню у порядку позовного провадження.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заявлені позивачем вимоги про встановлення факту самостійного виховання дитини не є ефективним способом захисту порушеного права, внаслідок чого позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
Доводи апеляційної скарги про належність обраного ОСОБА_1 способу захисту цивільного права не відповідають фактичним обставинам справи та чинним нормам закону.
Оскільки в позові ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з неефективністю обраного ним способу захисту цивільного права, то суд апеляційної інстанції не дає правову оцінку іншим доводам апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд – 
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 19 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 26 серпня 2025 року.

Судді                                                                                Т.О. Янчук

       Л.М. Грох

       О.І. Ярмолюк