ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 серпня 2025 року
м. Київ
справа № 636/204/24
провадження № 51-717км25
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої                                                 ОСОБА_1 
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
 
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 
захисника                                                   
у режимі відеоконференції                    ОСОБА_5 
прокурора                                                   ОСОБА_6 
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Харківського апеляційного суду від  20 листопада 2024 року в кримінальному провадженні стосовно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, жителя АДРЕСА_1 , 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Рух справи, короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені фактичні обставини
За вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 11 березня 2024 року ОСОБА_7 було засуджено за ч. 3 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено на нього виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у  кримінальному провадженні.
Суд визнав ОСОБА_7 винним увчиненні за викладених у вироку обставин незаконного придбання, виготовлення та зберігання наркотичних засобів без мети збуту в особливо великих розмірах. 
Як установив суд, на початку листопада 2022 року між смт Чкаловське та с. Нова Гнилиця Чугуївського району Харківської області ОСОБА_7 придбав і за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 виготовив та зберігав для особистого вживання канабіс загальною вагою 11771, 2114 г, який 9 травня 2023 року під час обшуку вилучили працівники поліції.  
Розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції здійснювався за  процедурою, передбаченою ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Харківський апеляційний суд, задовольнивши апеляційну скаргу прокурора, 20 листопада 2024 року скасував згаданий вирок у частині звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням й ухвалив новий вирок, яким призначив засудженому за ч. 3 ст. 309 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. У решті вирок місцевого суду залишено без змін. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить на підставі п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК змінити вирок апеляційного суду, пом`якшити призначене покарання, застосувавши  положення ст. 75 КК. Суть доводів зводиться до того, що захід примусу, який належить відбувати реально, є надмірно суворим, а виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства. За твердженням скаржника, він має на утриманні хворих матір (особа з інвалідністю 2 групи) та співмешканку, які потребують постійного догляду; ці обставини в поєднанні з його наміром стати на шлях виправлення слугують для звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції (далі - Суд) захисник підтримав подану засудженим скаргу; прокурор заперечив обґрунтованість вимог сторони захисту. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.
Згідно зі ст. 433 КПК Суд переглядає оспорюване рішення в межах касаційної скарги. У поданій скарзі не заперечується правомірності засудження ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 309 КК, а тому в цій частині касаційна перевірка не здійснюється.
Доводи скаржника про надмірну суворість призначеного покарання через те, що його належить відбувати реально, не можна визнати прийнятними.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й  принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації захід примусу повинен бути адекватним характеру вчинених діянь, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання беруться до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
За змістом ст. 75 КК її застосування допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості діяння, особи винного та інших обставин справи виправлення засудженого і попередження нових злочинів є  можливим без відбування покарання.
Отже, визначення способу відбування покарання законодавець пов`язує не тільки з даними про особу винного та пом`якшуючими обставинами, а і з установленими фактичними обставинами кримінального правопорушення, суспільною небезпечністю конкретних діянь.
Обираючи ОСОБА_7 захід примусу апеляційний суд додержав наведених законодавчих положень. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, згаданий суд відповідно до ст. 65 КК урахував ступінь тяжкості злочину, що за класифікацією (ст. 12 КК) належить до категорії тяжких; конкретні обставини справи, обсяг діянь, котрі  полягають у незаконному придбанні, зберіганні й виготовленні наркотичних засобів вагою 11771,2114 г, тобто в особливо великих розмірах. Окреслене у сукупності свідчить про підвищену суспільну небезпечність учинених кримінально караних діянь проти здоров`я населення. 
З огляду на зазначене суд апеляційної інстанції обґрунтовано виснував, що  досягнення визначеної у  ст. 50 КК мети покарання неможливе без ізоляції засудженого від суспільства. А тому вмотивовано вирішив, що в цій справі місцевий суд неправильно застосував ст. 75 КК.
Водночас апеляційний суд не залишив поза увагою  даних про особу винуватця, котрий раніше не судимий, на спеціальних обліках не перебуває, неодружений, має постійне місце проживання, визнав провину та щиро розкаявся, що було віднесено до пом`якшуючої покарання обставини згідно зі ст. 66 вказаного Кодексу. Ураховуючи наведене, суд призначив ОСОБА_7 покарання в мінімальних межах санкції ч. 3 ст. 309 КК. 
Отже, застосоване передбачене законом обмеження прав і свобод засудженого відповідає статтям 50, 65 зазначеного Кодексу і підстав вважати його явно несправедливим через суворість немає. 
Щодо посилань скаржника на утримання ним хворих матері та співмешканки, намір стати на шлях виправлення, то, зважаючи на особливості застосування ст. 75 КК, вказані обставини самі собою не зумовлюють обов`язкового звільнення від відбування покарання з випробуванням. До того ж, як установлено в справі, ОСОБА_7 не має офіційних джерел доходів, а відтак, спроможність утримання ним інших осіб є сумнівною. 
Оскаржений вирок відповідаєположеннямст. 420 КПК.
Істотних порушень норм права в кримінальному провадженні під час здійснення перевірки в касаційному порядку Суд не встановив.
Тож подану засудженим касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення. 
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
 
ухвалила:
Вирок Харківського апеляційного суду від  20 листопада 2024 року стосовно  ОСОБА_7  залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                                         ОСОБА_3