ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2025 року 
м. Київ

справа № 320/2796/21
касаційне провадження № К/990/35266/22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Бившевої Л.І.,
суддів: Хохуляка В.В.,  Ханової  Р.Ф., 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 23.06.2022 (суддя Лисенко В.І.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.10.2022 (головуючий суддя - Оксененко О.М., судді - Лічевецький І.О., Мельничук В.П.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс солд» до Головного управління ДПС у Київській області про скасування податкового повідомлення-рішення та зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс солд» (далі - Товариство, позивач, платник) звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі - Управління, відповідач, контролюючий орган), в якому просило: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №00033080402 від 13.01.2020; зобов`язати Управління внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість дані щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування, заявленого Товариством за червень 2020 року, у розмірі 9286899,00  грн. (в редакції ухвали Київського окружного адміністративного суду від 11.03.2021 про роз`єднання позовних вимог).
Обґрунтовуючи вимоги, позивач послався на те, що суми витрат та податкового кредиту були сформовані ним по реальним правочинам, що пов`язані із його господарською діяльністю, у тому числі з ТОВ «Маямілідергруп», ТОВ «Велан південь трейд», ТОВ «Великоцепцевицький аграрій». Зазначив, що господарські операції із зазначеними контрагентами фактично відбулися, спричинили зміну активів та зобов`язань Товариства, а висновки податкового органу, викладені в акті перевірки, ґрунтуються лише на припущеннях, не підтверджуються об`єктивними даними і не можуть слугувати підставою для висновків про нереальність господарських операцій між позивачем та вказаними контрагентами, відтак оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню. Також, позивач зазначив, що з метою прав Товариства у повному обсязі законною є вимога про зобов`язання Управління внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість дані щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування, заявленого Товариством за червень 2020 року.
Київський окружний адміністративний суд рішенням від 23.06.2022, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.10.2022, позов задовольнив частково:  скасував податкове повідомлення-рішення Управління №00033080402 від 13.01.2020; зобов`язав Управління   внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на підставі заяви Товариства дані, зазначені у абзацах 2, 3, 5, 7, 9, 10, 12, 13 та 14 пункту 4 Порядку ведення Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 25.01.2017 №26.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що Товариством правомірно включено до складу податкового кредиту суми за господарськими операціями із зазначеними вище контрагентами, оскільки такі операції підтверджені належними первинними документами, відбулися реальні зміни майнового стану платника податків, господарські операції спричинили зміни в структурі активів і зобов`язань платника податків, сприяли отриманню доходу, а відтак оспорюване податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню. Також, суди вказали, що контролюючим органом не надано документальних підтверджень відсутності фактичного виконання господарських операцій за вказаними договорами, узгодженості дій позивача з контрагентами з метою незаконного отримання податкової вигоди або його обізнаності з можливими протиправними діями постачальників/виконавців, а тому твердження відповідача про відсутність реального характеру договорів, укладених між позивачем та його контрагентами, не є обґрунтованими та не підтвердженими належними засобами доказування, оскільки, позиція податкового органу щодо суперечності спірних угод інтересам держави не підкріплена відповідними доказами чи судовими рішеннями.  Щодо доводів податкового органу про відсутності у контрагентів позивача достатніх виробничих потужностей та працівників, то суди зазначили, що  дана обставина не свідчить про невиконання цими суб`єктами договірних зобов`язань перед позивачем, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин вказані юридичні особи не були позбавлені права укладати з іншими суб`єктами господарювання субпідрядних договорів, договорів оренди обладнання, транспортних засобів тощо з метою використання відповідних основних фондів, устаткування та інших ресурсів для забезпечення власної господарської діяльності. Також, суди вказали, що неістотні недоліки в документах, зокрема, у товарно-транспортних накладних, не є підставою для невизнання господарської операції щодо постачання товарно матеріальних цінностей, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо, а також зважаючи на те, що товарно-транспортна накладна є обов`язковим документом при оподаткування операцій за договорами перевезення, а не за договорами поставки. Крім того, суди відзначили, що наявність кримінального провадження  щодо контрагентів позивача, в яких не винесено вирок суду у кримінальному провадженні або ухвали про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, в силу приписів статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, не є підставою для визнання спірних господарських операцій нереальними. Щодо позовної вимоги про зобов`язання Управління внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, суди виходили з того, що контролюючим органом не був виконаний покладений на нього відповідний обов`язок, проте належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача внести на підставі заяви позивача до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість даних, зазначених у абзацах 2, 3, 5, 7, 9, 10, 12, 13 та14 пункту 4 Порядку №26. При цьому, суди вказали, що підстави для відображення у Реєстрі інформації про суму узгодженого органом ДФС бюджетного відшкодування та дату її узгодження на момент розгляду справи відсутні, оскільки такий обов`язок у відповідача виникне тільки після розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, Управління подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Підставами для касаційного оскарження скаржник визначив пункти 1, 4 частини четвертої статті 328, пункту 1, 4 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час вчинення відповідної процесуальної дії, далі - КАС України), а саме - не дослідження судами зібраних доказів у справі за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, викладених у постановах Верховного Суду від 13.01.2021 у справі № 420/3897/19, від 04.02.2020 у справі № 160/1283/19, від 11.06.2019 у справі № 826/13018/18, від 12.03.2019 у справі № 826/3632/17, від 11.09.2019 у справі № 814/1932/17, від 21.01.2021 у справі № 821/1851/16, від 26.02.2019 у справі № 816/2192/16, від 03.04.2018 у справі № 811/1344/16, від 25.03.2020 у справі № 811/446/16, від 07.05.2020 у справі № 815/6602/15, що призвело до неправильного застосування статей 44, 198, 200 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - ПК України), статей 4, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та не дослідження зібраних у справі доказів. Також, на переконання скаржника, суди попередніх інстанцій встановили обставини справи, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, а саме - видаткових та податкових накладних ТОВ «Великоцепцевицький аграрій» за відсутності документів зернового складу на зберігання зернових культур. Крім того, скаржник вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішення застосував норму права  - пункт 200.15 статті 200 ПК України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 25.02.2020 у справі № 320/6625/18.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 28.12.2022 відкрив провадження за касаційною скаргою та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 11.08.2025 визнав за можливе проведення попереднього розгляду справи і призначив попередній розгляд справи на 12.08.2025.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи Управління та дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Судами попередніх інстанцій установлено, що 20.07.2020 Товариство подало до контролюючого органу податкову декларацію з податку на додану вартість за червень 2020 року, у рядку у рядку 19 якої задекларувало від`ємне значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду у розмірі 15534573,00 грн. У рядку 20.2.1 декларації частину від`ємного значення з податку на додану вартість у розмірі 9286899,00 грн. Товариство заявило до бюджетного відшкодування на рахунок платника у банку.
До податкової декларації Товариством були додані, зокрема: довідка про суму від`ємного значення звітного (податкового) періоду, яка зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду (Додаток 2); заява про повернення суми бюджетного відшкодування (Додаток 4); розшифровки податкових зобов`язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Додаток 5).
У свою чергу, Управлінням було проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника податку за червень 2020 року, результати якої оформлені актом від 17.09.2020 № 434/10-36-04-02/42514786 (далі - акт перевірки), за висновками якого Товариством були порушені вимоги пункту  200.1 статті 200, підпункту  «б» пункту  ПК України, у зв`язку з чим контролюючий орган дійшов висновку про завищення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість за червень 2020 року у розмірі 9286899,00 грн. та, як наслідок, Товариству було відмовлено в отриманні бюджетного відшкодування податку на додану вартість за червень 2020 року у розмірі 9286899,00 грн.
У акті перевірки контролюючий орган дійшов висновку про відсутність реального здійснення господарських операцій між Товариством та ТОВ «Маямілідергруп», ТОВ «Велан південь трейд», ТОВ «Великоцепцевицький аграрій», який ґрунтується на аналізі інформації, що зберігається в інформаційних базах даних ДФС України ІС «Податковий блок», оскільки вказані контрагенти не мали реальних можливостей для здійснення господарських операцій, а позивач доведений до відпрацювання в ризиковій категорії «вигодонабувач» по взаємовідносинам з вказаними контрагентами.
Зокрема, у акті перевірки було вказано, що ТОВ «Велан південь трейд» постачає пшеницю, кукурудзу та ячмінь на адресу Товариства. Втім, оскільки ТОВ «Велан південь трейд» має у штаті 20 осіб, звітує про наявність понад 200 земельних ділянок, але відсутня достатня кількість матеріально-технічної бази для їх оброблення (машини, трактори та інше устаткування). Також, відсутнє придбання паливно-мастильних матеріалів, добрив, та інших товарно-матеріальних цінностей чи послуг для здійснення сільськогосподарської діяльності. При цьому, ТОВ «Велан південь трейд» звітує про наявність земельних ділянок з червня 2019 року, що становить ризик фактичного виробництва вказаної продукції. Відтак, на думку контролюючого органу, наявність належних чином оформлених первинних документів, які були надані до перевірки, позбавляє первинні документи юридичної значимості, а покупця права на формування податкової вигоди за умови недоведеності фактичного здійснення господарської операції. Також, податковим органом направлено листи до оперативного управління ГУ ДФС у Київській області щодо надання інформації про наявність кримінальних проваджень відносно ТОВ «Велан південь трейд», ГУ ДПС у Львівській області щодо проведення зустрічної звірки ТОВ «Велан південь трейд» з метою підтвердження господарських операцій, запити до ОУ ГУ ДПС у Львівській області «Про надання інформації щодо бюджетного відшкодування».
Також, у акті перевірки було вказано, що Товариство задекларувало податковий кредит, сформований за рахунок операцій із придбання пшениці у ТОВ «Великоцепцевицький аграрій», яке згідно інформації про об`єкти оподаткування звітує про наявність земельних ділянок з лютого 2020 року. Прослідкувавши рух товару по ланцюгу постачання встановлено, що реалізований ТОВ «Великоцепцевицький аграрій» Товариству  товар - пшеницю було придбано у ТОВ «Велан південь трейд», тобто по операціях, сформованих від підприємства з ознаками ризику по ланцюгу постачання. Товариством було надано до перевірки первинні документи по взаємовідносинах із ТОВ «Велан південь трейд» та ТОВ «Великоцепцевицький аграрій», які свідчать про відвантаження сільськогосподарських культур, транспортування продукції, банківські розрахунки. Однак, недоведеність фактичного здійснення господарської операції позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкової вигоди, а покупця - права на формування цієї податкової вигоди навіть за наявності правильно оформлених за зовнішніми ознаками та формою, але недостовірних та, у зв`язку з цим, дефектних первинних документів та, незважаючи на наявність у платника податку доказів сплати продавцеві вартості товарів/послуг, якщо рух коштів не забезпечений зв`язком з фактично здійсненою господарською операцією учасників правовідносин.
Крім того, у акті перевірки зазначено, що ТОВ «Маямілідергруп», яке постачає пшеницю, кукурудзу та ячмінь на адресу Товариства, почало декларувати діяльність із серпня 2019 року, у періоді збору сільськогосподарських культур, не здійснюючи до цього придбання зернових, послуг посіву, культивації та збору зернових, мінеральних добрив, паливо-мастильних матеріалів, насіння зернових, що ставить під сумнів задекларовані операції із реалізації зернових.    З метою належного відпрацювання ТОВ «Маямілідергруп» та отримання достовірної інформації, ГУ ДПС у Львівській області скеровано запити на адреси головних управлінь контрагентів -постачальників ТОВ «Маямілідергруп», сільських селищних рад про використання земельних ділянок, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про наявність земельних ділянок, Головного управління статистики у Львівській області про надання інформації щодо статистичних даних урожайності сільськогосподарської продукції, скеровано запит в ДП «Держреєстри України» щодо отримання інформації про складські документи на зерно та зерна, прийнятого на зберігання зерновими складами. На момент проведення перевірки відповіді на запити не надійшли.
На підставі висновків акта перевірки, відповідно до підпункту  54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пункту  58.1 статті 58, пункту  78.1.8 статті 78, статті  79 ПК України  Управлінням було прийняте податкове повідомлення-рішення за формою «В3» від 13.11.2020 № 0033080402, яким Товариству відмовлено у бюджетному відшкодуванні податку на додану вартість на рахунок у банку за червень 2020 року на суму 9286899,00 грн.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює ПК України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені у статті 44 ПК України. 
Згідно з абзацами першим, другим пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначено Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію. 

Визначення поняття господарської операції також наведене у статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», згідно положень якої господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

За змістом частин першої та другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Слід зазначити, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 

Отже, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Відповідно до наведеного вище визначення господарська операція пов`язане не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

За визначеннями, наведеними у підпунктах 14.1.18, 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України, бюджетне відшкодування - це відшкодування від`ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника; податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з     розділом V цього Кодексу.
За приписами підпункту «а» пункту 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України встановлено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Положеннями пункту 198.3 статті 198 ПК України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою  пунктом 193.1  статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку, зокрема, з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до абзацу 1 пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими  пунктом 201.11  статті 201 цього Кодексу.

Право на формування податкових вигод виникає у покупця за наявності сукупності обставин та підстав, однією із яких є ділова мета. 

Відповідно до підпункту 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 ПК розумна економічна причина (ділова мета) - це причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Будь-який документ, виданий від імені суб`єкта господарювання (платника податків), що не був позбавлений відповідного статусу на час складення цього документа, має силу первинного документа та згідно зі статтею 44 ПК України та статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підтверджує дані податкового обліку суб`єкта господарювання та/або його контрагентів у тому разі, якщо цей документ містить, зокрема: достовірні дані про фактично здійснену господарську операцію та відображає її економічну суть; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Водночас, інший платник податків під час використання такого документа у своєму податковому обліку повинен діяти розумно, добросовісно та з належною обачністю, а також сумніву в достовірності даних, внесених до відповідного документа своїм контрагентом, у тому числі стосовно даних щодо можливих дефектів правового статусу такого контрагента, а також щодо підпису та інших засобів ідентифікації представників контрагента, які брали участь у господарській операції.

Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування витрат чи податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не було встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженості дій між ними.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про те, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Як було установлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, Товариство мало господарські взаємовідносини з ТОВ «Маямілідергруп», ТОВ «Велан південь трейд», ТОВ «Великоцепцевицький аграрій».

Зокрема, 04.12.2019 між ТОВ «Маямілідергруп» (постачальник) та Товариством (покупець) були укладені договір поставки № ВПК-04/12/19-А, № ВПП-04/12/19-А, № ВПЯ-02/12/19-АС, відповідно до умов яких постачальник зобов`язується передати у власність покупця продукцію, іменовану надалі «товар», а покупець зобов`язується прийняти і сплатити його за умовами даного договору. Розрахунки проводяться в національній валюті України гривні (пункт 2.1 договорів). Згідно з пунктами 3.3 - 3.5 договорів право власності на товар переходить до покупця в момент передачі йому товару. Моментом передачі товару вважається дата вручення товару покупцю або перевізнику.

На виконання умов вказаних договорів, ТОВ «Маямілідергруп» було передано, а Товариством прийнято товар (пшеницю 3-го класу та 2-го класу, кукурудзу, ячмінь), про що сторонами були складені та підписані видаткові накладні. У свою чергу, в рахунок оплати за відвантажену продукцію ТОВ «Маямілідергруп» отримало від Товариства грошові кошти, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями, які містять печатку банку та підпис посадової особи банку. При цьому, транспортування реалізованої продукції здійснювалося ТОВ «Маямілідергруп» власними силами, про що свідчать наявні у матеріалах справи товарно-транспортні накладні.

Також, 14.02.2020 між ТОВ «Великоцепцевицький Аграрій» (постачальник) та Товариством (покупець) був укладений договір поставки № ВПП-14/02/20 ВЦА, за умовами якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця продукцію, іменовану надалі «товар», а покупець зобов`язується прийняти і сплатити його за умовами даного договору. Розрахунки проводяться в національній валюті України  гривні (пункт 2.1 договору). Згідно з пунктами 3.3 - 3.5 договору право власності на товар переходить до покупця в момент передачі йому товару. Моментом передачі товару вважається дата вручення товару покупцю або перевізнику.

На виконання умов вказаного договору, ТОВ «Великоцепцевицький Аграрій» було передано, а Товариством прийнято товар (пшеницю  3-го, 4-го класу та 2-го класу), про що сторонами були складені та підписані видаткові накладні, які були надані контролюючому органу під час перевірки, що відображено в акті перевірки та не заперечувалось Управлінням. У свою чергу, в рахунок оплати за відвантажену продукцію ТОВ «Великоцепцевицький Аграрій» отримало від Товариства грошові кошти, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями, які містять печатку банку та підпис посадової особи банку. При цьому, транспортування реалізованої продукції здійснювалося ТОВ «Великоцепцевицький Аграрій» власними силами, про що свідчать наявні у матеріалах справи товарно-транспортні накладні.

Крім того, 31.01.2020 та 02.02.2020 між ТОВ «Велан південь трейд» (постачальник) та Товариством (покупець) були укладені договори поставки № ВПК-02/02/20-ЦК  та № ВПК-31/01/20-ВА, відповідно до умов яких постачальник зобов`язується передати у власність покупця продукцію, іменовану надалі «товар», а покупець зобов`язується прийняти і сплатити його за умовами даного договору. Розрахунки проводяться в національній валюті України - гривні (пункт 2.1 договору). Згідно з пунктами 3.3 - 3.5 договору право власності на товар переходить до покупця в момент передачі йому товару. Моментом передачі товару вважається дата вручення товару покупцю або перевізнику. 

На виконання умов вказаних договорів, ТОВ «Велан південь трейд» було передано, а Товариством прийнято товар (пшеницю 3-го класу та 2-го класу, кукурудзу, ячмінь) , про що сторонами були складені та підписані видаткові накладні. Транспортування реалізованої продукції здійснювалося ТОВ «Велан південь трейд» власними силами, про що свідчать наявні у матеріалах справи товарно-транспортні накладні. Відповідно, в рахунок оплати за відвантажену продукцію ТОВ «Велан південь трейд» отримало від Товариства грошові кошти, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями, які містять печатку банку та підпис посадової особи банку.

У подальшому, отримана від ТОВ «Маямілідергруп», ТОВ «Великоцепцевицький Аграрій» та ТОВ «Велан південь трейд» продукція була експортована Товариством до Сінгапуру, Болгарії, Естонії, Дубаї та ін. на умовах укладених контрактів з наступними покупцями: Olam Internation Limited, Agro Bord Food, Al Ghurair Resources Imternational LLC, Viking Trading ou Agr LTD, на підтвердження чого позивачем додані вантажні митні декларації та інвойси.

Також, частина із придбаної пшениці та кукурудзи, була продана позивачем ТОВ «Маліфісента» та ТОВ «Львів Грос», на підтвердження чого Товариством було надано договір поставки, акти приймання-передачі товару, видаткові накладні, накладні на повернення, специфікації до договору.

Для виконання умов вказаних вище поставки Товариством були укладені договори на виконання послуг по декларуванню та митному оформленню товарів, що переміщуються через митний кордон, та про надання послуг з приймання, сушки, доробки та зберігання  зерна.

У свою чергу, для оформлення вантажно-митних декларацій по експорту було укладено ряд договорів з наступними контрагентами: ТОВ «Боріваж» - договір на надання митно-брокерських послуг №Д/Т-19/212 від 26.02.2020; ТОВ «Ник-Сервіс» - договір доручення     №25/02-20 від 25.02.2020; ТОВ «Ніка Транс Логістика» - договір доручення     №НТЛ-825-Б від 10.12.2019; ТОВ «СМТ Южний» - договір на брокерські митні послуги № РБ/276-19 від 11.12.2019; ТОВ «ЄВТ Грейн» - договір №ЄГ-АС-136 від 16.12.2019; ТОВ «Одемара-Інтер» - договір на митно-брокерське обслуговування № O-І/320 від 17.12.2019.

Крім того, з ТОВ «Боріваж» був укладений договір тимчасового складського зберігання, приймання, сушки, очистки та відпуску зерна № Д/19-46 від 18.02.2020; з ТОВ «Укр-грейн» - договір транспортного експедирування 32020-6 від 10.02.2020; з ТОВ «Транспортно-експедиторська компанія «Зектер» - договір на виконання послуг по декларуванню та митному оформленню товарів №144-ТБ від 17.12.2019; з ТОВ «М.В. Карго» - договір про надання послуг з приймання, сушки, переробки та зберігання зерна №04/12-2019-2 від 04.12.2019.

З огляду на викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що наданими позивачем доказами, наявними у матеріалах справи, підтверджується використання придбаної позивачем сільськогосподарської продукції у його господарській діяльності, надані первинні документи відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та у повному обсязі відображають і підтверджують зміст господарських операцій між позивачем та його контрагентом.

Колегія судів також погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій, що  Управління не довело належними доказами, що договори, укладені між Товариством та ТОВ «Маямілідергруп», ТОВ «Велан південь трейд», ТОВ «Великоцепцевицький аграрій» були укладені з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, а поставка товарів (робіт, послуг) за цими договорами не мала реального змісту.

Разом з тим, приймаючи рішення про відмову Товариству в отриманні бюджетного відшкодування податку на додану вартість у розмірі 9286899,00  грн. за червень 2020 року контролюючий орган вказав неможливість відпрацювання та отримання відповідей на скеровані запити, які, на думку податкового органу, мали б підтвердити товарність господарських операцій між позивачем та вказаними контрагентами. Зокрема, контролюючий орган наголошував на тому, що відсутність земельних ділянок та відсутність достатньої кількості матеріально-технічної бази для їх оброблення     (машини, трактори, та інше устаткування), відсутність придбання паливно-мастильних матеріалів, добрив, та інших товарно-матеріальних цінностей чи послуг для здійснення сільськогосподарської, діяльності ставить під сумнів постачання товару та свідчить про належність контрагентів позивача до «вигодотранспортуючих суб`єктів».

Таким чином, висновок контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства під час здійснення господарських операцій з придбання позивачем послуг у ТОВ «Маямілідергруп», ТОВ «Великоцепцевицький Аграрій»     та ТОВ «Велан південь трейд», ґрунтується виключно на аналізі фінансово-господарської діяльності вказаних контрагентів позивача.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.07.2022 у справі №160/3364/19 виснувала, зокрема, що платник податків не може бути обмежений у використанні первинного документа для цілей податкового обліку в тому разі, якщо безпосередньо він не вносив до такого документа неправдиві (недостовірні) відомості. Всі негативні наслідки, пов`язані з недостовірністю даних, зазначених у первинному документі, мають покладатися виключно на ту особу, яка їх внесла. Якщо іншою особою були внесені до документа відомості щодо учасника господарської операції, який має дефекти правового статусу, то добросовісний платник податків, який скористався відповідним документом для підтвердження даних свого податкового обліку, не може зазнавати жодних негативних наслідків у тому разі, якщо інші обставини, зазначені в первинному документі, зокрема рух відповідних активів, мали місце. При цьому, має враховуватися реальна можливість платника податків пересвідчитися у тому, чи були достовірними відомості, що внесені до первинного документа його контрагентом.
Такий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила, застосувавши норму частини восьмої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», згідно з якою відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи. Цю норму Велика Палата Верховного Суду тлумачила як таку, в якій  відображено принцип індивідуальної відповідальності платника податків за внесення недостовірних відомостей до первинних документів.
Велика Палата Верховного Суду також звернула увагу на те, що 23.05.2020 набрали чинності зміни до статті 112 ПК України, внесені Законом України від 16.01.2020 № 466-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі - Закон № 466-IX).
Так, відповідно до пункту 112.2 статті 112 ПК України (у редакції Закону № 466-IX) особа вважається винною у вчиненні правопорушення, якщо буде встановлено, що вона мала можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких цим Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжила достатніх заходів щодо їх дотримання. Вжиті платником податків заходи щодо дотримання правил та норм податкового законодавства вважаються достатніми, якщо контролюючий орган не доведе, що, вчиняючи певні дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, платник податків діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності.
За висновком Великої Палати Верховного Суду зміни до статті 112 ПК України фактично закріпили нормативно ті підходи, які й до цього активно використовувалися в судовій практиці, а саме: доктрини належної обачності та індивідуальної юридичної відповідальності, - застосовували рішення Європейського суду з прав людини «Інтерсплав проти України», у якому позиція щодо «залученості» платника податків до протиправних діянь контрагента фактично запроваджувала ту саму належну обачність, яка згодом була відображена в Законі № 466-ІХ. Сам собою факт використання первинних документів з недостовірними даними для підтвердження обставин здійснення господарської операції не повинен автоматично вказувати на безпідставність даних податкового обліку. Натомість контролюючий орган має довести, що платник податків, приймаючи від контрагентів та використовуючи певні документи для цілей податкового обліку, діяв нерозумно, недобросовісно або без належної обачності. А це також пов`язано з фактичною можливістю й економічною доцільністю перевірки самим платником податків достовірності відомостей, які були включені до первинних документів. Мають бути наявні докази того, що розумними заходами добросовісний платник податків міг перевірити правдивість відповідних документів, а також мав достатні підстави, діючи з належною обачністю, для обґрунтованих сумнівів у їх змісті.
Водночас, у касаційній скарзі Управління не наводить доводів, що Товариство самостійно внесло до первинних документів недостовірну інформацію щодо придбання сільськогосподарської продукції та/або щодо  його постачальників. Так само контролюючий не зазначав та не надавав доказів, що Товариство було обізнане щодо недостовірності даних про постачальників у первинних документах, на підставі яких задекларувало дані свого податкового обліку, зокрема, щодо податкового кредиту. У справі відсутні докази, що у Товариства були обґрунтовані підстави сумніватись у достовірності відомостей в первинних документах щодо його постачальників. Доводів такого змісту, так само як і доводів, що Товариство діяло без належної обачності, використовуючи первинні документи для цілей податкового обліку, Управління у касаційній скарзі не наводить.
Суди попередніх інстанцій також обґрунтовано відхилили як безпідставні посилання скаржника на матеріали досудових розслідувань у кримінальних провадженнях, в яких фігурують контрагенти позивача, оскільки, вирок щодо посадової особи контрагента, а також ухвала про звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не можуть створювати преюдицію для адміністративного суду, якщо тільки суд кримінальної юрисдикції не встановив конкретні обставини щодо дій чи бездіяльності позивача. Такі вирок чи ухвала суду за результатами розгляду кримінального провадження мають оцінюватися адміністративним судом разом з наданими первинними документами та обставинами щодо наявності первинних документів, правомірності їх оформлення, можливості виконання (здійснення) спірних господарських операцій, їх зв`язку з господарською діяльністю позивача та можливого використання придбаного товару (робіт, послуг) у подальшій діяльності.
Також, слід звернути увагу, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.07.2022 у справі №160/3364/19 відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного, зокрема, у постанові від 01.12.2015 у справі №826/15034/17 (№21-3788а15), що статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, у зв`язку із чим господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку. Згідно з висновком Великої Палати формулювання «статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю» не ґрунтується на чинних нормах матеріального права, оскільки статус у юридичному розумінні - це перелік прав та обов`язків певного суб`єкта. Водночас жоден нормативно-правовий акт в Україні не містить визначення статусу фіктивного підприємства. Суб`єкт господарювання з ознаками фіктивності є правосуб`єктним, незважаючи на дефекти при його створенні чи мету діяльності, що суперечить висновку у постанові від 01.12.2015 у справі №826/15034/17 (№21-3788а15), що «господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку».
Застосування  судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права відповідає вищенаведеним висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.07.2022 у справі №160/3364/19. Не суперечать висновки судів попередніх інстанцій і правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах, на які посилається Управління у касаційній скарзі.
Щодо доводів скаржника про відсутність у ТОВ «Великоцепцевицький аграрій» документів зернового складу на зберігання зернових культур, Верховний Суд зазначає наступне.
Законом України від 09.04.2014 № 1193-VІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо скорочення кількості документів дозвільного характеру» внесено зміни до  Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» та скасовано статтю 11 «Сертифікація послуг із зберігання зерна та продуктів його переробки» щодо сертифікації відповідності послуг із зберігання.
Таким чином сільськогосподарське підприємство має право зберігати зерно на власних зерносховищах без оформлення дозвільних документів. 
Відповідно до  Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» в реєстрі зерна мають обов`язок зареєструватись тільки зернові склади, які надають фізичним та юридичним особам послуги із зберігання зерна з видачою складських документів на зерно та в передбаченому законом порядку отримали право на здійснення такої діяльності шляхом участі в Гарантійному фонді виконання зобов`язань за складськими документами на зерно. Зберігання зерна на власному складі не потребує реєстрації в реєстрі на офіційному сайті Державного підприємства «Держреєстри України».
В свою чергу, у справі, що розглядається, судами було установлено та підтверджується матеріалами справи, що факти транспортування партій зернових та їх передачу від постачальників до позивача за участі третіх осіб (зернових терміналів) підтверджено товарно-транспортними накладними, складеними контрагентами-постачальниками. Протилежного Управлінням не доведено.
З огляду на викладене, факт відсутності у Товариства складських квитанцій не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснені ним господарські операції з придбання зернових культур, оскільки у даному випадку такі складські квитанції не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей та послуг.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 24.01.2022 у справі № 620/3138/19.
Крім іншого, Верховним Судом враховано, що за інформацією, наявною в Єдиному державному реєстрі судових рішень, господарські операції між Товариством та ТОВ «Маямілідергруп» і ТОВ «Велан південь трейд» (щодо правомірності формування позивачем бюджетного відшкодування за травень 2020 року), а також між Товариством та ТОВ «Великоцепцевицький аграрій» (щодо правомірності формування позивачем бюджетного відшкодування за жовтень 2020 року) були предметом розгляду у справах № 320/10521/20 та № 320/2798/21, за результатами розгляду яких суди дійшли до висновків їх реальність.
Порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків визначені статтею 200 ПК України.
Відповідно до пункту 200.1 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Згідно з пунктом 200.4 статті 200 ПК України При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до  пункту 200-1.3  статті 200-1  цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу - б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до  пункту 200-1.3  статті 200-1  цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету; в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
Пунктом 200.7 статті 200 ПК України передбачено, що платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає відповідному контролюючому органу податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації.
Положеннями підпункту 200.7.1 пункту 200.7 статті 200 ПК України встановлено, що Формування Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування здійснюється на підставі баз даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує податкову політику, та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. До такого Реєстру вносяться такі дані: 1) найменування платника податку та його індивідуальний податковий номер; 2) дата подання заяви про повернення суми бюджетного відшкодування на рахунок платника у банку, поданої у складі  податкової декларації  або уточнюючого розрахунку (в разі їх подання); 3) сума податку, заявленого до бюджетного відшкодування, зазначена у кожній заяві, поданій у складі  податкової декларації  або уточнюючого розрахунку (в разі їх подання), у тому числі окремо, яка підлягає перерахуванню на рахунок платника податку у банку та/або в рахунок сплати грошових зобов`язань, та/або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету; 4) сума податку, заявленого до бюджетного відшкодування, зменшена на суму податкового боргу; 5) реквізити поточного рахунка платника податку для перерахування бюджетного відшкодування; 6) реквізити бюджетних рахунків для перерахування у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету; 7) реквізити бюджетного рахунка, з якого здійснюється бюджетне відшкодування податку; 8) дата початку та закінчення проведення перевірки даних, зазначених у  податковій декларації  або уточнюючому розрахунку (в разі їх подання), в складі яких подана заява про повернення суми бюджетного відшкодування, з обов`язковою відміткою щодо виду перевірки (камеральна, документальна); 9) сума податку, заявленого до бюджетного відшкодування, та дата поданої до контролюючого органу заяви в разі виникнення у платника податку необхідності змінити напрям узгодженого бюджетного відшкодування; 10) дата складення та вручення платнику податків акта перевірки; 11) дата та номер податкового повідомлення-рішення та сума бюджетного відшкодування за кожною заявою з урахуванням (у разі подання) уточнюючого розрахунку, неузгоджена контролюючим органом; 12) дата початку оскарження податкового повідомлення-рішення та сума бюджетного відшкодування, що оскаржується; 13) дата закінчення оскарження податкового повідомлення-рішення та сума бюджетного відшкодування, узгоджена за результатами оскарження; 14) сума узгодженого контролюючим органом бюджетного відшкодування за кожною заявою та дата її узгодження; 15) дата та сума повернення бюджетного відшкодування на рахунок платника у банку; 16) дата та сума зарахування (перерахування) в рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету. Внесення даних до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування посадовими особами відповідних органів здійснюється з дотриманням вимог законів України  «Про електронні документи та електронний документообіг»  та  «Про електронні довірчі послуги».  Порядок  ведення та  форма Реєстру заяв  про повернення суми бюджетного відшкодування затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Згідно з підпунктом 200.7.2 пункту 200.7 статті 200 ПК України заяви про повернення сум бюджетного відшкодування автоматично вносяться до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування протягом операційного дня їх отримання у хронологічному порядку їх надходження. Повернення узгоджених сум бюджетного відшкодування здійснюється у хронологічному порядку відповідно до черговості внесення до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.01.2017 № 26 був затверджений Порядок ведення Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість (далі - Порядок № 26), який визначає   механізм ведення Мінфіном інформаційного ресурсу  Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість  (далі - Реєстр) за формою згідно з додатком.
Відповідно до пункту 4 Порядку № 26 орган ДФС вносить до Реєстру такі дані: найменування платника податку на додану вартість (далі - платник податку) та його індивідуальний податковий номер; дату подання заяви про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість (далі - заява) на рахунок платника податку у банку, поданої у складі податкової декларації з податку на додану вартість (далі - податкова декларація) або уточнюючого розрахунку з податку на додану вартість (далі - уточнюючий розрахунок) (в разі їх подання); дату надсилання платнику податку органом ДФС повідомлення про відмову у прийнятті податкової декларації або уточнюючого розрахунку (в разі їх подання); суму податку, заявленого до бюджетного відшкодування, зазначену в кожній заяві, поданій у складі податкової декларації або уточнюючого розрахунку (в разі їх подання), у тому числі окремо, яка підлягає перерахуванню на рахунок платника податку у банку та/або в рахунок сплати грошових зобов`язань, та/або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету; суму податку, заявленого до бюджетного відшкодування, зменшену на суму податкового боргу; реквізити поточного рахунка платника податку для перерахування бюджетного відшкодування; реквізити бюджетних рахунків для перерахування бюджетного відшкодування у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету; реквізити бюджетного рахунка, з якого здійснюється бюджетне відшкодування; дату початку та закінчення проведення перевірки даних податкової декларації або уточнюючого розрахунку (в разі їх подання), в складі яких подана заява, з обов`язковою відміткою щодо виду перевірки (камеральна, документальна); суму податку, заявленого до бюджетного відшкодування, та дату поданої до органу ДФС заяви у разі виникнення у платника податку необхідності змінити напрям узгодженого бюджетного відшкодування; дату складення та вручення платнику податку акта перевірки; дату та номер податкового повідомлення-рішення та суму бюджетного відшкодування за кожною заявою з урахуванням уточнюючого розрахунку (у разі їх подання), не узгоджену органом ДФС; дату початку оскарження податкового повідомлення-рішення та суму бюджетного відшкодування, що оскаржується; дату закінчення оскарження податкового повідомлення-рішення та суму бюджетного відшкодування, узгоджену за результатами оскарження; суму узгодженого органом ДФС бюджетного відшкодування за кожною заявою та дату її узгодження. Заяви виключаються з Реєстру згідно з  пунктом 48.7 статті 48,  пунктом 49.11 статті 49  і  пунктом 50.1 статті 50  Податкового кодексу України.
Пунктом 5 Порядку № 26 передбачено, що заяви автоматично вносяться до Реєстру протягом операційного дня їх отримання у хронологічному порядку їх надходження. Повернення узгоджених сум бюджетного відшкодування здійснюється у хронологічному порядку відповідно до черговості внесення заяв до Реєстру.
За приписами пункту 7 Порядку № 26 у разі коли за результатами перевірки даних податкової декларації або уточнюючого розрахунку платник податку розпочинає процедуру адміністративного або судового оскарження, орган ДФС не пізніше наступного робочого дня після отримання відповідного повідомлення від платника податку або ухвали суду про порушення провадження у справі зобов`язаний внести відповідні дані до Реєстру. Після закінчення процедури адміністративного оскарження або набрання законної сили рішенням суду орган ДФС на наступний робочий день після отримання відповідного рішення зобов`язаний внести до Реєстру дані щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування платника податку.
Згідно з пунктом 12 Порядку № 26 узгоджена сума бюджетного відшкодування стає доступною органу Казначейства для виконання на наступний операційний день за днем її відображення в Реєстрі та перераховується органом Казначейства у строки, передбачені  пунктом 200.13  статті 200 Податкового кодексу України, на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку та/або на бюджетні рахунки для перерахування у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету. При цьому органу Казначейства стають доступними для виконання узгоджені суми бюджетного відшкодування, зазначені в Реєстрі, які підлягають поверненню.
Як установили суди попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, контролюючим органом не був виконаний покладений на нього відповідний обов`язок щодо внесення на підставі заяви позивача до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість даних, зазначених у абзацах 2, 3, 5, 7, 9, 10, 12, 13 та14 пункту 4 Порядку №26. 
Вказані обставини підтверджуються, зокрема, витягом Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, наданим Управлінням на вимогу суду апеляційної інстанції,  у якому датою внесення останніх змін вказано 10.01.2022.
При цьому, Верховний Суд відхиляє як необґрунтовані посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 25.02.2020 у справі № 320/6625/18, оскільки обставини, встановлені у зазначеній справі, не є релевантними до обставин цієї справи, з огляду на те, що у даній справі суди вказали, що підстави для відображення у Реєстрі інформації про суму узгодженого органом ДФС бюджетного відшкодування та дату її узгодження на момент розгляду справи відсутні, оскільки такий обов`язок у відповідача виникне тільки після розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Ураховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Доводи касаційної скарги викладеного не спростовують.
Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що ухвалені у справі судові рішення відповідають вимогам частин першої - четвертої статті 242 КАС щодо законності і обґрунтованості судового рішення, його відповідності принципу верховенства права та завданню адміністративного судочинства.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Підсумовуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності до норм матеріального права, постановлено обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи. Порушень норм матеріального права, які могли призвести до зміни чи скасування рішень суду не встановлено.
Керуючись статтями 341, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 23.06.2022  та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.10.2022 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	Л.І. Бившева В.В. Хохуляк   Р.Ф. Ханова