ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 року 
м. Київ

справа №380/23268/24
адміністративне провадження № К/990/15014/25  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Стеценка С.Г.,
суддів: Стародуба О.П.,  Рибачука А.І., 
розглянувши в письмовому провадженні в касаційному порядку адміністративну справу №380/23268/24
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Біля Універмагу»
до Виконавчого комітету Львівської міської ради,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, Департамент природних ресурсів та будівництва Львівської міської ради
про визнання протиправними та скасування рішень,
за касаційною скаргою Виконавчого комітету Львівської міської ради на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2024 року (у складі судді Клименко О.М.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2025 року (колегія у складі: головуючого судді Обрізко І.М., суддів: Іщук Л.П., Шинкар Т.І.), -
В С Т А Н О В И В:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1. У листопаді 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Біля Універмагу» (далі - позивач, Товариство) звернулося до суду з позовом до Виконавчого комітету Львівської міської ради (далі - відповідач, ВК ЛМР), в якому просило:
- визнати протиправним та скасувати рішення ВК ЛМР №1273 від 01 жовтня 2024 року «Про демонтаж зблокованих тимчасових споруд на вул. Володимира Великого, 59-В вул. Княгині Ольги, 106 (споруди № 1)»;
- визнати протиправним та скасувати рішення ВК ЛМР №1274 від 01 жовтня 2024 року «Про демонтаж зблокованих тимчасових споруд на вул. Володимира Великого, 59-В вул. Княгині Ольги, 106 (споруди № 2)»;
- визнати протиправним та скасувати рішення ВК ЛМР №1275 від 01 жовтня 2024 року «Про демонтаж зблокованих тимчасових споруд на вул. Володимира Великого, 59-В вул. Княгині Ольги, 106 (споруди № 3)»;
- визнати протиправним та скасувати рішення ВК ЛМР №1276 від 01 жовтня 2024 року «Про демонтаж зблокованих тимчасових споруд на вул. Володимира Великого, 59-В вул. Княгині Ольги, 106 (споруди № 4)»;
- визнати протиправним та скасувати рішення ВК ЛМР №1349 від 22 жовтня 2024 року «Про демонтаж тимчасової споруди на вул. Володимира Великого, 59-В »;
2. 04 грудня 2024 року позивачем подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову, в якій поставлено питання про зупинення до набрання законної сили рішенням суду у цій справі дії оскаржуваних рішень ВК ЛМР.
3. В обґрунтування вимог вказаної заяви позивач зазначав, що невжиття заходів забезпечення позову в цій справі у спосіб зупинення оскаржуваних рішень може призвести до незаконного демонтажу, а фактично - руйнування та знищення тимчасових споруд Товариства, розташованих на вул. Володимира Великого, 59-В - вул. Княгині Ольги, 106, що спричинить непоправні наслідки та значні збитки для нього. До моменту прийняття та набрання законної сили судовим рішення у справі, існує небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача. Для відновлення останніх та здійснення подальшої господарської діяльності позивачу необхідно буде докласти значних зусиль та фінансових витрат. До того ж, визначені у оскаржуваних рішеннях терміни демонтажу тимчасових споруд спливають раніше, ніж завершиться розгляд справи, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в цій справі та забезпечити ефективний захист та поновлення порушених прав.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
4. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2024 року, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2025 року, заяву про забезпечення позову задоволено. 

5. Задовольняючи заяву про вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що оскаржувані рішення ВК ЛМР прийняті 01 та 22 жовтня 2024 і позивач у визначені цими рішеннями терміни добровільно не здійснив демонтаж тимчасових споруд, де він провадить підприємницьку діяльність, у зв`язку із незгодою з такими рішеннями і оскарженням їх у судовому порядку, терміни демонтажу уповноваженим відповідачем органом спливають 20 та 29 листопада 2024 року. Об`єктивно, що розгляд справи з прийняттям рішення по суті і набрання судовим рішенням законної сили відбудеться за межами визначених оскаржуваними рішеннями відповідача термінів. Відтак, у разі здійснення демонтажу тимчасових споруд до цього часу, забезпечення ефективного захисту та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, буде ускладненим або неможливим.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та їх обґрунтування
6. Не погоджуючись із ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2024 року та постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2025 року, ВК ЛМР подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні заяви Товариства про забезпечення позову.
7. Як на підставу для касаційного оскарження судових рішень вказує на помилковість позиції судів попередніх інстанцій, а також неврахування ними висновків Верховного Суду з питань забезпечення позову, у тому числі викладених і у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №826/16509/18, від 14 лютого 2023 року у справі №640/21737/21, від 22 березня 2023 року у справі №380/8301/22. По суті стверджує, що позивачем не доведено, а судами першої та апеляційної інстанцій не зазначено обставин, які б свідчили про очевидну протиправність оскаржуваних рішень ВК ЛМР, відтак не виявлено існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам позивача до прийняття у справі судового рішення або неможливості захисту таких прав та інтересів без вжиття заходів забезпечення позову. При цьому вказує, що можливе настання негативних наслідків не є беззаперечною підставою для вжиття заходів забезпечення позову. 
Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи
8. 10 квітня 2025 року в автоматизованій системі документообігу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зареєстровано вказану касаційну скаргу.
9. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 квітня 2025 року справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючого судді Стрелець Т.Г., суддів: Стеценка С.Г., Тацій Л.В.
10. Ухвалою Верховного Суду від 12 травня 2025 року відкрито касаційне провадження за означеною касаційною скаргою.
11. У зв`язку із обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Стрелець Т.Г. (Рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 21 травня 2025 року №12), що унеможливлює її участь у розгляді справи, на підставі розпорядження заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 22 травня 2025 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 травня 2025 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Стеценко С.Г., судді: Рибачук А.І., Стародуб О.П.
12. Товариство, отримавши 12 травня 2025 року ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі у своєму електронному кабінеті, не скористалося правом на подання відзиву на касаційну скаргу.
13. Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2025 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Позиція Верховного Суду
14. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а також, надаючи оцінку правильності застосування судами норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.
15. Частинами першою та другою статті 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо :
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
16. Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.
17. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина друга статті 151 КАС України).
18. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина 6 статті 154 КАС України).
19. Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
20. При цьому заходи забезпечення мають вживатись лише в межах позовних вимог, бути співмірними з ними, а необхідність їх застосування повинна обґрунтовуватись поважними підставами й підтверджуватись належними доказами.
21. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
22. Таким чином, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, перевірити, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання рішення суду чи суттєва перешкода у такому виконанні; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
23. При цьому, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Також суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.
24. Так само суд повинен вказати підстави, з яких він дійшов висновку про існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, цим рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі.
25. Слід зазначити, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
26. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.
27. Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2022 року у справі №640/31815/21 дійшов такого висновку:
« Колегія суддів зазначає, що судове рішення про забезпечення позову є винятковим екстраординарним заходом, який не повною мірою узгоджується з деяким, визначеними у частині другій статті 129 Конституції України, основними засадами (принципами) судочинства, а саме: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобам. При цьому таке судового рішення стає обов`язковим для виконання до його апеляційного перегляду.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
При цьому в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними ».
28. У справі, яка розглядається, судами встановлено, що Товариство є власником тимчасових споруд, стосовно яких ВК ЛМР прийнято оскаржувані рішення про їх демонтаж. Цими рішеннями відповідачем рекомендовано суб`єкту підприємницької діяльності здійснити демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд у добровільному порядку. Термін: протягом 20 календарних днів (щодо рішень від 01 жовтня 2024 року №№ 1273, 1274, 1275, 1276); протягом 10 календарних днів (щодо рішення від 22 жовтня 2024 року №1349).
29. У рішеннях також вказано, що у разі нездійснення демонтажу у добровільному порядку, визначити уповноваженою особою на виконання демонтажу тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності Комунальне підприємство «Адміністративно-технічне управління» спільно з Франківською районною адміністрацією. Термін: протягом 60 календарних днів (щодо рішень від 01 жовтня 2024 року №№ 1273, 1274, 1275, 1276); протягом 30 календарних днів (щодо рішення від 22 жовтня 2024 року №1349).
30. Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову у цій справі, позивач обґрунтував необхідність застосування таких заходів тим, що розгляд судом справи про визнання протиправними та скасування рішень ВК ЛМР з прийняттям рішення по суті і набрання ним законної сили відбудеться за межами визначених оскаржуваними рішеннями відповідача термінів. Тому, у разі здійснення демонтажу тимчасових споруд до цього часу, забезпечення ефективного захисту та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, буде ускладненим або неможливим. З такими твердження Товариства погодилися і суди попередніх інстанцій.
31. У контексті наведеного слід зазначити, що суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті, у разі задоволення позову у цій справі міг ухвалити лише рішення про визнання протиправними та скасування індивідуальних актів.
32. Проте, зміст положень частини першої статті 4 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження», якою визначені обов`язкові реквізити виконавчого документа, у взаємозв`язку з частиною четвертою цієї статті, якою визначені підстави для повернення без виконання виконавчого документа, свідчить, що органи державної виконавчої служби та в окремих випадках приватні виконавці здійснюють примусове виконання виключно тих судових рішень, резолютивна частина яких містить зобов`язання, що може бути виконане унаслідок застосування одного із заходів примусового виконання рішення.
33. Така правова позиція узгоджується з висновками щодо застосування норм права, викладеними у постанові Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі №826/7925/17, у якій також зазначено, що з моменту набрання судовим рішенням про скасування індивідуального акта законної сили такий індивідуальний акт втрачає юридичне значення і не породжує будь-яких юридичних наслідків, за виключенням тих, що пов`язані з його скасуванням. Чинність індивідуального акта, скасованого рішенням суду, яке набрало законної сили, не залежить від волі суб`єкта владних повноважень, який його прийняв, чи волі інших осіб.
34. З урахуванням викладеного, скасування судом індивідуального акта є самостійним і вичерпним способом захисту порушених прав особи в адміністративному судочинстві, практична реалізація якого відбувається одночасно з набранням законної сили судовим рішенням і не вимагає здійснення від суб`єкта, що видав скасований акт, чи інших осіб будь-яких дій.
35. У зв`язку з цим, на переконання Верховного Суду, відсутні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову, про які у цій справі просив позивач, могло істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, оскільки таке не містило б заходів примусового виконання й, відповідно, не підлягало б такому виконанню.
36. Тому помилковими є висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що невжиття у цьому випадку заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
37. З цього приводу Верховний Суд зазначає, що власне оскаржувані рішення відповідача безпосередньо не мають наслідком демонтаж відповідних споруд, які у них вказані. Такі акти зумовлюють настання юридично значимих наслідків у вигляді виникнення у зв`язку з їх прийняттям, існуванням упродовж періоду їхньої дії й до моменту практичної реалізації правової підстави для здійснення демонтажу перелічених споруд та елементів благоустрою. У спірних правовідносинах демонтаж визначених у рішеннях ВК ЛМР об`єктів обумовлюється діями Комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління» спільно з Франківською районною адміністрацією, які можуть бути вчинені на виконання таких адміністративних актів. Однак, дія останніх без вчинення конкретних дій на їх виконання не зумовлює настання тих негативних наслідків, про які зазначав позивач у своїй заяві про забезпечення позову.
38. Слід також зазначити, що навіть у разі проведення демонтажу силами Комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління» спільно з Франківською районною адміністрацією на виконання оскаржуваних рішень ВК ЛМР, позивач матиме можливість повернути належні йому та демонтовані об`єкти, оскільки такі не підлягають знищенню в результаті вказаних дій, а лише перевозяться на майданчик для тимчасового зберігання та підлягають поверненню власнику на його вимогу у встановленому законом порядку.
39. Саме лише твердження позивача з приводу ускладнення в майбутньому виконання рішення суду не може бути визнано судом достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову у спірних правовідносинах, оскільки є суб`єктивним судженням позивача, без зазначення існуючої очевидної небезпеки заподіяння шкоди Товариству.
40. Аналогічний підхід у контексті схожих за своїм змістом правовідносин у питанні можливості забезпечення позову вже застосовував Верховний Суд, зокрема, у постановах від 14 березня 2024 року у справі №540/7262/21, від 15 квітня 2025 року у справі №380/12961/24.
41. Тобто, у цьому випадку не може йти мови про невідворотність наслідків дії оскаржуваних рішень ВК ЛМР та неможливість приведення спірних правовідносин та правового становища позивача у стан, який існував до їх прийняття.
42. Таким чином, визнання протиправними та скасування оскаржуваних рішень відповідача є достатнім та ефективним способом захисту прав Товариства, які, на його думку, є порушеними й за захистом яких він звернувся до суду. Вжиття заходів забезпечення позову для цього не вимагається і не є необхідним.
43. У разі визнання протиправними та скасування у судовому порядку вищезгаданих адміністративних актів суб`єкта владних повноважень, то їхня дія та пов`язані з ними юридичні наслідки у вигляді існування правових підстав для демонтажу об`єктів - припиняться, що фактично відповідає наслідкам, які настали в результаті вжитих судом першої інстанції заходів забезпечення позову.
44. Враховуючи наведене у сукупності, слід визнати, що застосовані судом першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, заходи забезпечення позову є рівнозначними задоволенню позовних вимог, що не відповідає меті інституту забезпечення позову, цілям та завданням, на досягнення яких спрямоване застосування заходів, визначених у статті 151 КАС України.
45. Щодо ймовірності понесення позивачем певних матеріальних збитків, то Верховний Суд в питанні вжиття заходів забезпечення позову у подібних правовідносинах, зокрема, у постановах від 20 березня 2019 року у справі №826/14951/18 та від 30 вересня 2021 року у справі №160/7358/21 дійшов наступних висновків:
« Щодо ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту чи поновлення порушених прав та інтересів, Суд звертає увагу, що підприємницька діяльність передбачає ведення господарської діяльності на власний ризик, який включає в себе можливі втрати інвестицій, виникнення додаткових витрат та інше.
Відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів ».
46. Забезпечуючи позов, суди не навели обґрунтованих мотивів, які б свідчили, що невжиття таких заходів як зупинення дії оскаржуваних позивачем рішень зумовить настання негативних і незворотних наслідків для позивача. Тобто, можливість настання негативних наслідків не підтверджена наданою оцінкою судами будь-яких доказів. Так само суди не зазначили з посиланням на відповідні докази й про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективність захисту й унеможливити поновлення порушених прав Товариства.
47. Отже, в обсязі встановлених в цій справі фактичних обставин, враховуючи положення частини другої статті 150 та частини другої статті 151 КАС України, Верховний Суд вважає помилковим висновок судів попередніх інстанцій про наявність підстав для забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваних рішень ВК ЛМР.
48. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
49. Відповідно до статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
50. За наведеного, Верховний Суд вважає, що є правові підстави для скасування рішень судів попередніх інстанцій і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні заяви Товариства про вжиття заходів забезпечення позову.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 359 КАС України, Суд 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради задовольнити.
Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2025 року - скасувати.
Відмовити у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Біля Універмагу» про вжиття заходів забезпечення позову.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

С.Г. Стеценко
О.П. Стародуб 
 А.І. Рибачук ,
Судді Верховного Суду