УХВАЛА
 
14 липня 2025 року 
м. Київ
 
справа № 369/19731/24
 
провадження № 61-7986ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви, заінтересовані особи: приватний виконавець виконавчого округу Київської області Горелик Євген Борисович, приватний виконавець виконавчого округу Київської області Микитин Оксана Степанівна, ОСОБА_3 , Міністерство юстиції України,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви.
 
Ухвалою Києво-Святошинського районному суду Київської області від 24 лютого 2025 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на грошові кошти, у розмірі 320 055,79 грн, які стягнуті приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Микитин О. С., в рамках 
ВП НОМЕР_1, у цивільній справі № 523/6790/19, як аліменти на утримання дитини - ОСОБА_2 , що знаходяться на депозитному рахунку приватного виконавця виконавчого округу Київської області Микитин О. С., розпорядником якого, на підставі рішення Ради приватних виконавців України від 22 серпня 2024 року № 73, є приватний виконавець виконавчого округу Київської області Горелик Є. Б.
Заборонено приватному виконавцю Київської області Горелик Є. Б., як особі, яка призначена для здійснення заходів щодо припинення діяльності приватного виконавця виконавчого округу Київської області Микитин О. С., перераховувати кошти у розмірі 320 055,79 грн, стягнутих в рамках ВП НОМЕР_1, у цивільній справі № 523/6790/19, як аліменти на утримання дитини - ОСОБА_2 , до державного бюджету України, до вирішення спору по суті.
Заборонити Міністерству юстиції України  як юридичній особі, яка після припинення повноважень, призначеного для здійснення заходів щодо припинення діяльності приватного виконавця виконавчого округу Київської області Микитин О. С., приватного виконавця виконавчого округу Київської області Горелика Є. Б., перераховувати кошти у розмірі 320 055,79 грн, стягнутих в рамках ВП НОМЕР_1, 
у цивільній справі № 523/6790/19, як аліменти на утримання дитини - 
ОСОБА_2 , до державного бюджету України, до вирішення спору по суті.
Заборонено приватному виконавцю виконавчого округу Київської області 
Микитин О. С., як особі, яка оскаржує рішення про припинення своєї діяльності 
в судовому порядку, перераховувати кошти у розміри 320 055,79 грн в рамках 
ВП НОМЕР_1, по цивільній справі № 523/6790/19, як аліменти на утримання        дитини - ОСОБА_2 , до державного бюджету України до розгляду спору по суті.
 
Ухвалою Києво-Святошинського районному суду Київської області від 24 лютого 2025 року виправлено описку у резолютивній частині ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 лютого 2025 року, викладено перший абзац резолютивної частини ухвали у такій редакції «заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити», замість не вірно вказаного «заяву позивача про забезпечення позову задовольнити».
 
Постановою Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року апеляційну скаргу апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задоволено.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.
Ухвалу Києво-Святошинського районному суду Київської області від 24 лютого 
2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
У задоволенні заяви ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 про забезпечення позову до подачі позовної заяви відмовлено.
 
У червні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.
Відповідно до положень статті 149 ЦПК Українисуд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (пункт 2 частини першої, частина третя статті 150 ЦПК України). 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі               № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
При оцінці зазначеної співмірності, слід ураховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів їхній меті.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.
Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
 
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу.
 
У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуваною постановою не враховано найкращі інтереси дитини, зокрема суд вийшов за межі скарги ОСОБА_3 . Указано, що ОСОБА_3 не надавала банківські реквізити виконавцю, не оскаржувала бездіяльність виконавця щодо стягнення коштів на користь дитини.
 
Верховний Суд вважає доводи касаційної скарги безпідставними.
 
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17,                   від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).
 
Апеляційний суд, задовольняючи вимоги апеляційної скарги, керувався тим, 
що стягувач - ОСОБА_3 , від отримання аліментів на утримання дитини не відмовлялась та просила надсилати грошові кошти на поштову адресу. Заборона розпоряджатися аліментами та накладення арешту на кошти, що є аліментами заборонено законом та порушує права стягувача та неповнолітньої дитини. Такий висновок суду ґрунтується на встановлених обставинах справи.
 
Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. 
 
Застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на кошти, які підлягають стягненню як аліменти на користь неповнолітньої, не відповідає найкращим інтересам дитини.
 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.
 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
 
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
 
Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі                   № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «… необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
 
Відхиляючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вказав, що заява про забезпечення майбутнього позову ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, оскільки не обґрунтована заявником у контексті необхідності застосування таких заходів, а також у контексті їх співмірності та відповідності до позовних вимог.
 
Верховний суд погоджується з таким висновком апеляційної інстанції, оскільки 
до заяви про забезпечення позову мають бути додані докази необхідності вжиття певних заходів забезпечення позову, водночас неприпустимим є посилання лише на потенційну можливість ускладнення чи неможливості виконання рішення суду або ефективного захисту чи поновлення порушених або оспорюваних прав або інтересів позивача, адже рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності та підтверджуватися достовірними доказами.
 
Зазначені заявником у касаційній скарзі доводи, у тому числі і сумніви щодо майбутніх дій відповідача є припущеннями та ґрунтуються на незгоді з висновками суду апеляційної інстанції, а також зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Доводи поданої касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання апеляційним судом норм процесуального права при постановленні оскаржуваного судового рішення, додаткового правового аналізу не потребують та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм процесуального права, висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
 
Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3                                   частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів                     у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження                    (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали  (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову                            у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
З огляду на зміст оскаржуваного судового рішення та касаційної скарги, вона                                   є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника                                   з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви, заінтересовані особи: приватний виконавець виконавчого округу Київської області Горелик Євген Борисович, приватний виконавець виконавчого округу Київської області Микитин Оксана Степанівна, ОСОБА_3 , Міністерство юстиції України, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                     Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник