ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

07 серпня 2025 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 734/1760/24
Головуючий у першій інстанції – Соловей В. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1115/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - судді Шитченко Н.В., 
суддів Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр»,
відповідач: ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 10 квітня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

                                    У С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ТОВ «Коллект Центр» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути заборгованість за договором надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 0506458723 від 02 січня 2020 року у сумі 36 090 грн, понесені витрати по сплаті судового збору у сумі 3 028 грн та витрати на правничу допомогу у сумі 13 000 грн.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 02 січня 2020 року між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 укладено договір позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 0506458723 та отримання кредиту згідно заявки-анкети на умовах Пропозиції (оферти) на укладення електронного договору позики № 000000000001331 від 02 січня 2020 року, що акцептована відповідачкою 02 січня 2020 року шляхом підписання електронним підписом. 14 липня 2021 року ТОВ «Інфінанс» відступило на користь ТОВ ТОВ «Вердикт капітал», яке 10 січня 2023 року відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» право вимоги за договорами, в тому числі і за договором позики № 0506458723 від 02 січня 2020 року, отже у позивача наявне право вимоги до відповідачки. Позивач указує на те, що загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 становить 60 592,50 грн, з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) – 3 000 грн, заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги – 57 592,50 грн. Позивач, урахувавши принцип розумності, співмірності і пропорційності, просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 36 090 грн, з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) – 3 000 грн, заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги від ТОВ «Інфінанс» – 33 090 грн.
Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 10 квітня 2025 року позов частково задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» грошові кошти в розмірі 32 400 грн (із них: заборгованість за тілом кредиту – 3 000 грн; заборгованість за відсотками – 29 400 грн) заборгованості за договором позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 0506458723 від 02 січня 2020 року, а також грошові кошти в сумі 7000 грн за професійну правничу допомогу, 2718,24 грн судового збору. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, ухваленим за невірно установлених обставин, які мають значення для справи, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що 31 грудня 2019 року ОСОБА_1 познайомилась на сайті знайомств з чоловіком, який запропонував їй підробіток шляхом отримання проценту від коштів, які надходитимуть на її банківську карту, та які необхідно буде перераховувати. Відповідачка надала номер власної карти ПриватБанк № 5168757338619820. У період з 01 січня 2020 року по 02 січня 2020 року ОСОБА_1 , не підозрюючи шахрайство, перераховувала кошти, які надходили на її картку, на картку № НОМЕР_1 , видану на ім`я ОСОБА_2 , залишаючи певний відсоток грошей собі. Всього відповідачка здійснила близько десяти переказів. Згодом скаржниці стало відомо, що невстановлена особа, отримавши її персональні дані шляхом обману, під приводом підробітку, оформила онлайн-кредити на її ім`я. ОСОБА_1 зазначає, що особисто із фінансовими установами договори про надання кредитів не укладала, з умовами договорів не ознайомлювалась та про факт оформлення цих правочинів на її ім`я обізнана не була. За наведеним фактом 19 березня 2020 року за № 12020270130000205 до ЄРДР внесено відомості про вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 190 КК України.
Скаржниця просила врахувати, що умисних дій у заволодінні коштами ТОВ «Інфінанс» чи умислу щодо їх неповернення після отримання у неї не було. Зазначала, що не мала умислу і мети передавати свої дані і доступи до карти шахраям, але внаслідок її введення в оману, ця інформація до них потрапила.
Відповідачка указувала, що 02 січня 2020 року через сервіс онлайн платежів iPay.ua їй зараховано грошові кошти у сумі 3 000 грн на карту НОМЕР_2 (номер транзакції НОМЕР_3 ) на підставі договору позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 0506458723 від 02 січня 2020 року, із яких 2 700 грн вона перераховала на карту ПриватБанк через додаток Приват24 у сумі 2 700 грн на ім`я ОСОБА_3 . Фактично ОСОБА_1 скористалася коштами у розмірі лише 300 грн, а 2 700 грн транзитом через її рахунок перераховано шахраю під прізвищем ОСОБА_4 , що встановлено слідством.
Звертає увагу суду на несправедливі умови нарахуванням розміру відсотків за несвоєчасне виконання зобов`язання за кожен день прострочення та незастосування до спірних правовідносин ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», в редакціях, що діяли на момент виникнення правовідносин, а також неврахування рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013, що призвело до недотримання вимог всебічності і об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
У наданому відзиві ТОВ «Коллект Центр», вважаючи доводи апеляційної скарги необґрунтованими, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. Обґрунтовуючи відзив, позивач зазначає, що ОСОБА_1 вчинила дії, спрямовані на укладення договору позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 0506458723, шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої згодом перераховано грошові кошти в сумі 3 000 грн. Перерахування коштів здійснено на картковий рахунок відповідачки, указаний нею при укладенні договору, доказів протилежного не надано.
Зазначає, що наведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_1 не доводять факт непідписання нею кредитного договору. При цьому, особу злочинця (у разі скоєння злочину) і особу, щодо якої скоєно злочин, не встановлено, не доведено факту вчиненого кримінально караного діяння, винних осіб до кримінальної відповідальності не притягнуто. Постановою про закриття кримінального провадження не доведено наявність складу кримінального правопорушення. Навіть у разі, якщо б мало місце незаконне заволодіння персональними даними відповідачки та отримання від її імені кредитних коштів, кримінально-процесуальним кодексом передбачено спеціальний порядок відшкодування (компенсації) шкоди потерпілому.
Товариство посилається на те, що ОСОБА_1 не надано доказів того, що нею оспорювався договір позики раніше. Отримавши позовну заяву, відповідачка із зустрічним позовом не звернулася, а отже договір є чинним і відповідає формі, передбаченій ст. 207, 208, 1047, 1055 ЦК України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи частково позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр» про стягнення грошових коштів у сумі 32 400 грн, суд першої інстанції виходив з того, що договір позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 0506458723 від 02 січня 2020 року, укладений між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 , не визнано у встановленому порядку недійсним чи нікчемним, відповідачкою не доведено порушення банківською установою правил проведення розрахункових операцій у процесі переказу 02 січня 2020 року грошових коштів на її карту у сумі 3 000 грн та переказ з її рахунку 2 700 грн.
Районним судом констатовано, що ОСОБА_1 своїми діями сприяла незаконному використанню персональної інформації, що надала змогу ініціювати платіжні операції від її імені особою, яка не мала на це законного права. У разі встановлення обставин кримінального правопорушення та винної особи відповідачка ОСОБА_1 має право звернутися до цієї особи з цивільним позовом про відшкодування завданих збитків.
З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.
У справі встановлено, що 02 січня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «Інфінанс» з заявкою-анкетою на отримання кредиту,  підписавши її електронним підписом одноразовим ідентифікатором, в якій просила надати 3 000 грн кредиту, терміном на 28 днів, зазначено наступні реквізити банківської картки: НОМЕР_2 (а.с. 8 зворот). 
Того ж дня, відповідачці направлено пропозицію укласти договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 0506458723 від 02 січня 2020 року (оферта) та надання 1 траншу кредиту згідно з заявкою-анкетою № 000000000001331 від 02 січня 2020 року (а.с. 9). 02 січня 2020 року ОСОБА_1 підписано акцепт оферти (а.с. 10).
02 січня 2020 року між ТОВ «Інфінанс» і ОСОБА_1 укладено договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 0506458723, за умовами якого товариство надає позичальнику фінансову послугу з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, а саме: кошти на умовах фінансового кредиту для власних потреб на умовах цього договору, а також згідно Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту за умовами програми «MoneyBOOM», які є невід`ємною частиною договору, а позичальник зобов`язується отримати та належним чином використовувати і повернути в передбачені цим договором строки кредит та сплатити відсотки й інші платежі за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором та Правилами (а.с. 5-8).
Довідкою про ідентифікацію підтверджується, що клієнта ОСОБА_1 , з якою укладено договір 0506458723 від 02 січня 2020 року, ідентифіковано ТОВ «Інфінанс». Акцепт договору позичальником (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора) шляхом надсилання 02 січня 2020 року на номер телефону відповідача НОМЕР_4 одноразового ідентифікатора 8f6v3w (а.с. 20).
У заявці-анкеті ОСОБА_1 зазначила реквізити банківської платіжної картки, на яку 02 січня 2020 року зараховано 3000 грн кредитних коштів (а.с. 20 зворот).
Згідно з розрахунком заборгованості, наданим ТОВ «Інфінанс», заборгованість ОСОБА_1 за договором № 0506458723 від 02 січня 2020 року становить: за тілом кредиту – 3 000 грн, за відсотками – 29 400 грн (а.с. 21 зворот).
14 липня 2021 року між ТОВ «Інфінанс» (клієнт) та ТОВ «Вердикт» (фактор) укладено договір факторингу № 14-07/21, за умовами якого клієнт-первісний кредитор зобов`язується відступити за плату право грошової вимоги у сумі 221 939 136,68 грн, а фактор зобов`язується, здійснивши фінансування в порядку, передбаченому цим договором, прийняти право грошової вимоги до боржників, що належить клієнту, і стає новим кредитором за договорами про надання фінансових послуг, укладеними між клієнтом і боржниками (а.с. 24-25).
Відповідно до п. 2.3. цього Договору клієнт відступає факторові право грошової вимоги до боржників виключно в частині тих сум заборгованості, що визначені в реєстрах боржника.
Додаток № 3 до договору факторингу № 14-07/21 від 14 липня 2021 року містить інформацію про ОСОБА_1 , номер договору № 0506458723 від 02 січня 2020 року, в ньому зазначено розмір заборгованості за тілом кредиту в сумі 3 000 грн та заборгованості по процентам в сумі 29 400 грн, а всього – 32 400 грн (а.с. 27-28).
Оплата за договором фактоинуг підтверджується платіжним документом від 15 липня 2025 року (а.с. 26).
10 січня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» (первісний кредитор) і ТОВ «Коллект Центр» (новий кредитор) укладено договір № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, за умовами якого первісний кредитор відступає шляхом продажу новому кредитору належні первісному кредитору, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги первісного кредитора до боржників, зазначених у додатках № 1 та № 3 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників або які зобов`язані виконати обов`язки боржників, за договорами позики (кредитними договорами), з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них (а.с. 30-32). Ціну цього договору визначено сторонами у розімір 5 312 491,59 грн. У п. 7.2. укладеного правочину визначено, що кошти сплачуються у будь-який передбачений законодавством спосіб протяго 1065 календарних дгів з дня підписання договору. 
Реєстр боржників, який є додатком № 3 до наведеного договору факторингу, містить інформацію про боржника ОСОБА_1 , номер договору № 0506458723, суму заборгованості за основним зобов`язанням у розмірі 3 000 грн та суму заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 57 592,50 грн (а.с. 33-34, 35).
Звернувшись з цим позовом, ТОВ «Коллект Центр» посилалося на невиконання ОСОБА_1 умов договору щодо повернення у встановлений строк грошових коштів, указуючи, що позивач правомірно набув право вимоги до ОСОБА_1 за договором позики.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
За приписами ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
За правилами ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Статтею 3 Закону України «Про електрону комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно зі ст. 11 Закону України «Про електрону комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: 1) електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; 2) електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; 3) аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
За правилами ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).
Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.
Частиною 1 статті 1077 ЦК визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За змістом ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно з ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Проаналізувавши наведені норми та обставини справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Коллект Центр» про стягнення заборгованості.
Матеріалами справи підтверджено, що 02 січня 2020 року ТОВ «Інфінанс» і ОСОБА_1 укладено договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 0506458723, перераховано відповідачці 3 000 грн кредиту на банківську карту № НОМЕР_2 .
ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк», на її ім`я емітовано, зокрема, карту № НОМЕР_2 , на яку 02 січня 2020 року здійснені три перекази коштів на суму 3 000 грн. Номер телефону, на який відправляється інформація про підтвердження операцій (фінансовий номер телефону) за вказаною платіжною карткою за період із 02 січня 2020 року до 12 січня 2020 року, та який знаходиться в анкетних даних, - НОМЕР_5 (згідно з листом №20.1.0.0/7-250128/71609-БТ від 05 лютого 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» та випискою по вказаному рахунку за період із 02 січня 2020 року до 12 січня 2020 року) (а.с. 146, 147).
19 березня 2020 року за заявою ОСОБА_1 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020270130000205 внесено відомості про вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 190 КК України (короткий виклад обставин – « ОСОБА_1 просить прийняти міри до невідомої особи, яка шахрайським шляхом оформила кредити на ім`я заявниці, через Інтернет мережі, чим самим заволоділа даними коштами») (а.с. 73).
Постановою дізнавача СД ВП № 1 Чернігівського РУП ГУНП в Чернігівській області Клюкою Т.М. від 30 червня 2021 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020270130000205 закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с. 84-87).
За змістом постанови потерпіла ОСОБА_1 надала наступні показання: 31 грудня 2019 року знаходилася на сайті знайомств, де невідомий чоловік запропонував підробіток. Продовживши спілкування у мережі «Вайбер», менеджер із переводів розповів, що суть такого підробітку полягає в отриманні проценту від тих коштів, які будуть надходити на карту банку, та які необхідно буде перераховувати. Для цього необхідно надати копію паспорта, ідентифікаційного коду та фото себе з паспортом та карту банку, на яку будуть приходити перерахунки. ОСОБА_1 надала номер карти ПриватБанк № 5168757338619820. Менеджер зазначив номер карти, на які необхідно було перераховувати кошти, - № 5168742721143083 на ім`я ОСОБА_2 . Перерахування здійснювала через Приват24. Коли на телефон надходили повідомлення з відповідними кодами, то пересилала їх менеджеру. З 01 січня 2020 року до 02 січня 2020 року при надходженні на карту коштів, здійснювала відповідні перекази на визначений рахунок, залишаючи процент собі, всього здійснила близько десяти переказів. 03 жовтня 2020 року, підозрюючи щось незаконне, відмовилась від цього підробітку. 09 січня 2020 року на карту прийшло 600 грн, після чого менеджер написав, що ці кошти надійшли помилково та попросив перерахувати на карту № НОМЕР_6 , що вона і зробила. 11 січня 2020 року написав менеджер і повідомив про якийсь контракт, за яким необхідно здійснити 7 переказів, а якщо ні, то повернути кошти, які отримані, як процент від перерахунку. Не бажаючи подальшого співробітництва, перерахувала кошти, які заробила, на визначений менеджером рахунок НОМЕР_7 на ім`я ОСОБА_5 . Через місяць почали надходити дзвінки щодо заборгованості по кредитами, оформленими через інтернет-мережі з організацій, у тому числі з «Інтерфінанс» – 3 000 грн. 
Покази потерпілої ОСОБА_1 підтверджуються випискою за рахунком по належній їй банківській карті ПриватБанк, згідно руху встановлено, що у період із 01 січня 2020 року до 02 січня 2020 року після надходження коштів на рахунок, остання протягом нетривалого проміжку часу, того ж дня, здійснювала перерахування коштів на рахунок ОСОБА_3 .
Органами досудового розслідування встановлено, що невстановлена особа у період із 01 січня 2020 року до 02 січня 2020 року шляхом обману ОСОБА_1 , під приводом отримання підробітку, отримавши персональні дані потерпілої, оформила онлайн-кредити на ім`я останньої. Безпосередньо особисто ОСОБА_1 із фінансовими установами договори про надання кредитів не укладала, з умовами договорів не ознайомлювалась та про факт оформлення кредитів на її ім`я їй не було відомо. ОСОБА_1 внаслідок шахрайських дій невстановленої особи кошти, які надходили, перераховувала на ім`я ОСОБА_2 . В ході проведення дізнання здійснено всі можливі слідчі розшукові дії, направлені на встановлення особи, причетної до вчинення кримінального правопорушення, встановити осоуб не виявилось можливим. Як наслідок, наявність у невстановленої особи умислу на заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство) достатніми, належними та допустимими доказами не підтверджено.
За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Судом встановлено, що 02 січня 2020 року через сервіс онлайн платежів iPay.ua зараховано ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 3 000 грн на карту НОМЕР_2 (номер транзакції НОМЕР_3 ) на підставі договору позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 0506458723 від 02 січня 2020 року. 
02 січня 2020 року ОСОБА_1 проведено переказ на карту ПриватБанк через додаток Приват24 у сумі 2 700 грн, одержувачем є ОСОБА_3 
ОСОБА_1 банківську карту не втрачала.
Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 07 грудня 2020 року у справі № 182/5175/16-ц, на клієнта банку - власника картки покладено обов`язок нерозголошення (нерозкриття) інформації за рахунком, паролів, ПІН-кодів, СVV-кодів, як і обов`язок повідомлення банку в разі втрати, викрадення платіжної картки та розголошення інформації за рахунком.
Стверджуючи про непричетність та несприяння щодо розголошення персональних даних третім особам, ОСОБА_1 не довела, що її банківську карту втрачено. Відповідно до мотивів постанови про закриття кримінального провадження, ОСОБА_1 самостійно надала сторонній особі копію паспорта, ідентифікаційного коду, її фото з паспортом та номер карти ПриватБанку – НОМЕР_2 . Відповідачка не заперечувала факт надходження на її банківську картку коштів у сумі 3 000 грн, із яких нею особисто перераховано 2 700 грн іншій особі. Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 , що є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» та якій емітовано карту № НОМЕР_2 , не дотрималась обов`язку нерозголошення (нерозкриття) інформації за рахунком, як і обов`язку повідомити банк про розголошення інформації за рахунком тощо.
Відповідачка не посилається на шахрайство з боку позивача під час укладення договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 0506458723 від 02 січня 2020 року, за яким стягуються кошти. Кримінальне провадження № 12020270130000205 за ч. 1 ст. 190 КК України, у якому ОСОБА_1 визнано потерпілою, порушено за фактом шахрайських дій, але не стосується дій ТОВ «Інфінанс» щодо укладення договору № 0506458723 від 02 січня 2020 року. У ході проведення дізнання встановити особу, причетну до вчинення кримінального правопорушення, не виявилося можливим, у результаті чого наведене провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що сама по собі наявність кримінального провадження не може свідчити, в силу презумпції невинуватості, про вчинення кримінального правопорушення щодо позичальника до винесення вироку суду, яким такі обставини можуть бути встановлені, а також не може бути підставою для звільнення від обов`язку належного виконання договірного зобов`язання та виконання Умов та Правил про надання банківських послуг у випадку настання певних обставин, передбачених ними.
У разі встановлення винних осіб у скоєнні шахрайських дій щодо відповідачки та доведення їх вини, позичальниця не позбавлена права на відшкодування завданої шкоди в порядку, встановленому законом.
Колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 щодо несправедливих умов нарахування розміру відсотків за несвоєчасне виконання зобов`язання за кожен день прострочення та незастосування до спірних правовідносин ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакціях, що діяли на момент виникнення правовідносин), рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013.
Нарахування відсотків за користування кредитними коштами не є відповідальністю за порушення виконання зобов`язань, отже не підпадає під дію ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування».
Згідно із п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається відповідачка в апеляційній скарзі, визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Однак, наведена норма стосується вимог про нарахування неустойки (пені, штрафу), які позивач не здійснював.
Із зустрічними вимогами про визнання правочину недійсним ОСОБА_1 не зверталася, районний суд такі вимоги не вирішував, а отже умови укладеного договору підлягають застосуванню під час вирішення цієї справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».
Установивши, що ОСОБА_1 своїми діями сприяла незаконному використанню персональної інформації, яка надала змогу ініціювати платіжні операції від її імені особою, що не мала на це законного права, а також те, що договір № 0506458723 від 02 січня 2020 року, укладений між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 , не визнано недійсним, а отже, є чинним та обов`язковим до виконання, суд першої інстанції дійшов обгрунтовного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача грошових коштів в розмірі 32 400 грн (із них: заборгованість за тілом кредиту – 3 000 грн; заборгованість за відсотками – 29 400 грн).
Ураховуючи наведені обставини в сукупності, апеляційний суд доходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 10 квітня 2025 року залишено без задоволення, належить поновити дію цього рішення, зупиненого ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 26 травня 2025 року.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

                                   П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 10 квітня 2025 року – без змін.
Поновити дію рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 10 квітня 2025 року
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуюча:                                                                     Н.В. Шитченко

Судді:                                                                              Н.В. Висоцька

                                                                                         О.І. Онищенко