Номер провадження: 22-ц/813/3343/25 
Справа № 521/3968/20
Головуючий у першій інстанції Гуревський В. К.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М.,
суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 11 листопада 2024 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ТОВ «Порше Мобіліті» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 50011540 від 26 грудня 2023 року в розмірі 607300,12 гривень та судових витрат, які складаються з судового збору у розмірі 9109,50 гривень та витрат на правничу допомогу у розмірі 15000,00 гривень.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 26 грудня 2013 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 50011540, в якому зазначено, що договір між сторонами складають цей кредитний договір, загальні умови кредитування, графік погашення кредиту, а також додаткові угоди та інші документи, що можуть бути укладені або підписані сторонами у відношенні Кредиту.
На підставі та на виконання вимог чинного законодавства та умов укладеного кредитного договору, позивач надав відповідачу суму кредиту у розмірі 246 464 гривень 63 копійки, що було еквівалентом 30075, 00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9,90% на рік, які відповідно до п. 2.2. Загальних умов є змінними, з кінцевим терміном повернення кредиту - 15 грудня 2018 року, для купівлі автомобіля марки VW, модель Passat B7, 2013 року виробництва, кузов № НОМЕР_1 з об`ємом двигуна 1968 куб. см.
29 січня 2015 року до кредитного договору укладено додаткову угоду №1, відповідно до якої сторони погодили умови надання ТОВ «Порше Мобіліті» додаткового кредиту в сумі еквіваленту 8481,15 доларів США, що еквівалентно 171319,23 гривень для сплати страхових платежів.
Зобов`язання відповідача перед ТОВ «Порше Мобіліті» за кредитним договором № 50011540 від 26.12.2013 року забезпечено договором застави № 50011540 від 10 січня 2014 року, згідно з умовами якого відповідач надав в заставу автомобіль марки VW, модель Passat В7, 2013 року виробництва, кузов № НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , що належить їй на праві власності.
Проте відповідач належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконувала, у зв`язку з чим станом на 10 лютого 2020 року виникла заборгованість, яка в загальному розмірі складає 607300,12 гривень.
Зазначені обставини стали причиною звернення до суду з відповідним позовом.
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 11 листопада 2024 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави - задоволено.
В рахунок часткового погашення боргу ОСОБА_1 перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» за Кредитним договором № 50011540 від 26 грудня 2013 року, розмір якої станом на 10 лютого 2020 року становить 607300 (шістсот сім тисяч триста) гривень 12 копійок, звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки VW, модель Passat В7, 2013 року виробництва, кузов № НОМЕР_1 з об`ємом двигуна 1968 куб. см., що належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом продажу вказаного автомобіля з публічних торгів відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», встановивши його початкову вартість на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» витрати на правничу допомогу у розмірі 15000,0 (п`ятнадцять тисяч грн.. 00 коп.).
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» судовий збір у розмірі 9109,50 (дев`ять тисяч сто дев`ять грн. 50 коп.) грн. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 11 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що умови кредитного договору, укладеного між сторонами, порушують ОСОБА_3 права та інтереси, як споживача фінансових послуг, умови кредитного договору є дискримінаційними та несправедливими по відношенню до позичальника, а також вводить її в оману стосовно валюти кредитування.
Будучи в розумінні ст.ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи сторони в судове засідання на 13.05.2025 року о 14:00 год. не з`явились, про причини не явки суду не повідомили, заяв про розгляд справи про відкладення судового засідання не подавали, явку своїх представників не забезпечили.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Відповідно до висновків Верховного Суду по справі №361/8331/18 - якщо учасники процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Справа перебуває в судах з березня 2020 року, а в апеляційному суді з грудня 2024 року, тобто з перевищенням строків передбачених ст.ст. 210, 371 ЦПК України. 
Враховуючи розумні строки розгляду апеляційної скарги, обставини які стали відомі під час апеляційного провадження, достатньої наявності у справі матеріалів для розгляду апеляційної скарги по суті, колегія суддів не вбачає перешкод для розгляду справи без участі в судовому засіданні належним чином повідомлених сторін та їх представників.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч.1 п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується.
26 грудня 2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 50011540, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу суму кредиту у розмірі 246464,63 гривень, що в еквіваленті становить 30075 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9,90% на рік, які відповідно до п. 2.2. загальних умов кредитування є змінними, з кінцевим терміном повернення кредиту - 15 грудня 2018 року, цільовим призначенням - купівля автомобіля марки VW, модель Passat В7, 2013 року виробництва, кузов № НОМЕР_1 з об`ємом двигуна 1968 куб. см. (а. с. 19).
В кредитному договорі сторони погодили, що усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначеному вище, відповідно до п. 1.3. загальних умов кредитування.
Відповідач, згідно з п. 1.2. загальних умов, зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути позивачу кредит у повному обсязі, а також сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі відповідно до умов кредитного договору.
В свою чергу, термін кредитування (строк повернення кредиту), відповідно до п. 1.4.1. загальних умов, погоджений сторонами в графіку погашення кредиту, яким передбачено повернення кредиту частками щомісячно на відповідну дату поточного місяця з кінцевим терміном погашення не пізніше 15 грудня 2018 року.
У відповідності до вимог п. 1.6. загальних умов зобов`язання відповідача перед ТОВ «Порше Мобіліті» за вищезазначеним кредитним договором забезпечено договором застави № 50011540 від 10 січня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзарем О.Ю., зареєстрованим в реєстрі за № 111, згідно з умовами якого відповідач надав в заставу позивачу автомобіль Volkswagen, модель Passat B7, тип седан-В легковий, випуску 2013 року, білого кольору, кузов № НОМЕР_1 з об`ємом двигуна 1968 куб. см., реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить на праві власності заставодавцю - ОСОБА_1 .
29 січня 2015 року до кредитного договору № 50011540 від 26 грудня 2013 року між сторонами укладено додаткову угоду №1, відповідно до якої сторони погодили умови надання ТОВ «Порше Мобіліті» позичальнику додаткового кредиту в сумі еквіваленту 8481,15 доларів США в українських гривнях, сума яких дорівнює 171319,23 гривень для сплати страхових платежів.
Цільове призначення додаткового кредиту визначено сторонами в п. 1.2. додаткової угоди №1, відповідно до якого сума такого кредиту надається для сплати страхових платежів відповідно до договору страхування, укладеного на виконання кредитного договору.
Колегія суддів виходить з наступного.
Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуваннями вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 628 ЦК України та статті 629 ЦК України закріплено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник має право виконати свій обов`язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (стаття 531 ЦК України).
Споживач має право достроково повернути споживчий кредит, у тому числі шляхом збільшення суми періодичних виплат. Якщо споживач скористався правом повернення споживчого кредиту шляхом збільшення суми періодичних виплат, встановлених в абзаці першому цієї частини, кредитодавець зобов`язаний здійснити відповідне коригування кредитних зобов`язань споживача у бік їх зменшення (частина восьма статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків (пункти 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України).
За приписами частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються приписи параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За приписами частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
За правилом частини другої статті 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За статтею 599 ЦПК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно із частиною першою статті 589 ЦК України в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.
Відповідно до частин першої, другої статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.
Застава є способом забезпечення зобов`язань, у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України та стаття 1 Закону України «Про заставу»).
Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (частини перша, друга статті 590 ЦК України).
Частиною першою статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»(у редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом) передбачено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.
Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження (частина третя статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (у редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом)).
За правилами частини першої статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (у редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом) обтяжувач, який звертається до суду з вимогою звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до моменту подання відповідного позову до суду письмово повідомити всіх обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж рухомого майна, про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.
Судом встановлено, що 26 грудня 2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 50011540, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу суму кредиту у розмірі 246464,63 гривень, що в еквіваленті становить 30075 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9,90% на рік, які відповідно до п. 2.2. загальних умов кредитування є змінними, з кінцевим терміном повернення кредиту - 15 грудня 2018 року (60 місяців), цільовим призначенням - купівля автомобіля марки VW, модель Passat В7, 2013 року виробництва, кузов № НОМЕР_1 з об`ємом двигуна 1968 куб. см.
29 січня 2015 року до кредитного договору № 50011540 від 26 грудня 2013 року між сторонами укладено додаткову угоду №1, відповідно до якої сторони погодили умови надання ТОВ «Порше Мобіліті» позичальнику додаткового кредиту в сумі еквіваленту 8481,15 доларів США в українських гривнях, сума яких дорівнює 171319,23 гривень для сплати страхових платежів.
Згідно з умовами кредитного договору, за використання кредиту у межах встановленого терміну кредитування, позичальник, згідно п .2.1. Загальних умов, сплачує позивачу проценти за процентною ставкою, визначеною у кредитному договорі, яку сторони визначили на рівні 9,90% на рік, та передбачили, що вона є змінною відповідно до п. 2.3. Загальних умов.
Термін кредитування (строк повернення кредиту), відповідно до п. 1.4.2. Загальних умов, був погоджений сторонами у Графіку погашення кредиту, яким передбачено повернення Кредиту частками щомісячно на відповідну дату.
Зі змісту п.п. 1.4.2., 2.4., 2.5. Загальних умов кредитування, повернення кредиту/додаткового кредиту та процентів за їх використання здійснюється шляхом сплати чергових платежів в обсязі та терміни, встановлені Графіком погашення кредиту.
Виходячи із такого, поряд із встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів згідно графіку платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Таким чином, графік платежів є складовою частиною договору, в ньому зазначено умови погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів, які визначені місяцями.
Отже, у випадку, якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлюються окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
У відповідності до вимог п. 1.6. загальних умов зобов`язання відповідача перед ТОВ «Порше Мобіліті» за вищезазначеним кредитним договором забезпечено договором застави № 50011540 від 10 січня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзарем О.Ю., зареєстрованим в реєстрі за № 111, згідно з умовами якого відповідач надав в заставу позивачу автомобіль Volkswagen, модель Passat B7, тип седан-В легковий, випуску 2013 року, білого кольору, кузов № НОМЕР_1 з об`ємом двигуна 1968 куб. см., реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить на праві власності заставодавцю - ОСОБА_1 .
Відповідно до пункту 1.4 договору застави у випадку невиконання заставодавцем положень кредитного договору заставодержатель має право отримувати задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави переважно перед іншими кредиторами в повному обсязі вимог, виключаючи основну суму боргу, проценти за користування кредитом, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання, включаючи пеню та інші штрафні санкції, витрати заставодержателя, а також видатки по зверненню стягнення на предмет застави та його реалізацію.
Згідно з підпунктами 2.1.1, 2.1.5 пункту 2.1 договору застави у разі невиконання заставодавцем зобов`язань за договором, зазначеним у пункті 1.3 цього договору, заставодержатель вправі задовольнити за рахунок предмета застави свої вимоги у порядку, зазначеному в розділі 5 цього договору, у повному обсязі, включаючи основну суму боргу, проценти за користування кредитом, відшкодування збитків, завданих простроченням виконання, неустойки, необхідні витрати на отримання предмета застави та його реалізацію; за рахунок предмета застави задовольнити свої вимоги в повному обсязі.
У пункті 4.1 договору застави передбачено, що заставодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а якщо його вимога не буде задоволена протягом десяти робочих днів з дня направлення заставодержателем відповідного повідомлення.
Відповідно до пунктів 5.1, 5.2 договору застави заставодержатель має право задоволення своїх вимог за цим договором та за кредитним договором, яке виникає у заставодержателя у випадку невиконання (або частково невиконання) заставодавцем своїх зобов`язань перед заставодержателем за кредитним договором та в інших випадках, передбачених цим договором, при простроченні належного платежу та згідно з розділом 4 цього договору. Задоволення вимог заставодержателя здійснюється, зокрема шляхом звернення стягнення на предмет застави.
Згідно з пунктом 5.4 договору застави звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач з травня 2017 року неналежним чином виконував свої зобов`язання за кредитним договором , у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутися 20 липня 2017 року з вимогою про дострокове повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором, проте відповідачем дана вимога була проігнорована.
У підпункті 3.2.1 Загальних умов кредитування передбачено право товариства достроково вимагати повернення кредиту у випадку порушення позичальником терміну сплати будь-якого чергового платежу (його частини) відповідно до графіка повернення кредиту та/або сплати за користування кредитом на строк щонайменше 1 (один) календарний місяць.
Позичальник зобов`язаний повернути компанії повністю суму кредиту, плату за кредит та штрафні санкції, якщо такі підлягають застосуванню (сума до повернення позичальником розраховується компанією і зазначається у повідомленні) протягом 30-ти календарних днів з дати одержання позичальником повідомлення про таку вимогу. Якщо з будь-яких причин повідомлення не буде отримано, перебіг такого строку починається з дати відправлення цього повідомлення (підпункт 3.3 Загальних умов кредитування).
Факт неотримання боржником вимоги про дострокове виконання зобов`язання не впливає на обчислення нового строку виконання основного зобов`язання, оскільки саме - по собі направлення вимоги, в якій вказано порядок і строк виконання зобов`язання свідчить про те, що банк реалізував своє право вимоги на дострокове повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів і пені, та в односторонньому порядку змінив умови договору.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15.03.2023 року у справі № 300/438/18 та у постанові від 21 липня 2021 року у справі № 310/9979/15.
Таким чином, кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання, надіславши 20 липня 2017 року боржнику вимогу про дострокове погашення заборгованості.
Оскільки відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, вимогу про дострокове погашення кредиту залишив без задоволення, ТОВ «Порше Мобіліті» відповідно до положень ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» , ст. ст. ст. 590, 591598 ЦК України , просило звернути стягнення на автомобіль, який належить ОСОБА_1 на праві власності в рахунок погашення заборгованості, яка станом на 10 лютого 2020 року становить 607 300 грн. 12 коп.
При цьому, судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги що в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 521/13186/17 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Мобіліті» про визнання недійсним кредитного договору №50011540 від 26 грудня 2013 року, укладеного між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 , договору застави транспортного засобу №50011540 від 10 січня 2014 року, договору поруки №50011540 від 26 грудня 2013 року та про стягнення з ТОВ «Порше Мобіліті» на користь ОСОБА_1 усіх надмірно отриманих грошових коштів за кредитним договором №50011540 від 26 грудня 2013 року з урахуванням індексу інфляції та 3% річних.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 березня 2023 року у задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», третя особа на стороні позивача ОСОБА_4 , про визнання договору частково недійсним та стягнення безпідставно сплачених коштів відмовлено.
Постановою Одеського апеляційного суду рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 березня 2023 року скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
У касаційному порядку дана постанова суду апеляційної інстанції не оскаржена.
На підставі чого, доводи апеляційної скарги в межах цієї справи фактично дублюють доводи, які були предметом розгляду в цивільній справі № 521/13186/17 та на які суди першої та апеляційної інстанції надали обґрунтовану відповідь.
Встановивши, що відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання зі сплати заборгованості за договором кредиту, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у позивача, який на виконання статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» перед зверненням до суду з даним позовом зареєстрував відомості про звернення стягнення на предмет обтяження та підтвердив відсутність інших обтяжувачів, виникло право звернення стягнення на спірний автомобіль в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором шляхом продажу вказаного автомобіля з публічних торгів відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження».
З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права.
На підставі ст. 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат понесених сторонами.
Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Отже, плата за юридичні послуги належить до судових витрат пов`язаних із розглядом справи.
Пунктом 6 частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.
За змістом зазначених норм за своєю правовою природою витрати на правову допомогу, що ґрунтуються на договірних відносинах, можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством.
Витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.
У пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18 зазначено, що процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (пункт 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц, пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц, пункт 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18).
Позивач ТОВ «Порше Мобіліті» просив суд першої інстанції стягнути із ОСОБА_1 витрати на оплату правової допомоги у розмірі 15000 грн.
Матеріали справи не містять клопотання представника відповідача про зменшення або заперечень проти вимог щодо стягнення витрат на оплату правової допомоги у розмірі 15000 грн.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Оскільки представником відповідача вимог щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу не заявлялось, а тому суд першої інстанції не досліджував питання їх не співмірності з огляду на принцип диспозитивності.
Разом з тим, в апеляційній скарзі також не піднімається питання щодо неспівмірності або зменшенню заявленим вимогам щодо відшкодування витрат на правничу допомогу.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 11 листопада 2024 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 06.06.2025 року.

Головуючий                                                                О.М. Таварткіладзе

Судді:                                                                        Є.С. Сєвєрова

                                                                               С.О. Погорєлова