УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
04 серпня 2025 року
м. Київ
 
справа № 621/422/25
провадження № 61-9388ск25 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Браславською Ольгою Анатоліївною, на ухвалу Зміївського районного суду Харківської області від 22 квітня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 01 липня 2025 року у справі за заявою  ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту, що має юридичне значення,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт того, що ОСОБА_1 самостійно виховує і утримує двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
В обґрунтування заяви зазначено, що ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 (на цей час ОСОБА_6 ) з 18 листопада 2006 року по 23 червня 2018 року, що підтверджується рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 23 травня 2018 року. Під час зареєстрованого шлюбу у подружжя ОСОБА_7 народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після розірвання шлюбу діти ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишились проживати разом з батьком, на цей час проживають разом з ним, перебувають повністю на його утриманні, заявник самостійно виховує синів. Факт самостійного виховання заявником спільних з позивачкою дітей підтверджується характеристикою на молодшого сина ОСОБА_9 , яка видана за місцем навчання дитини, та нотаріально посвідченою заявою матері дитини, в якій вона підтверджує факт того, що ОСОБА_1 , її колишній чоловік, самостійно виховує спільних дітей. 
На початку 2025 року заявник звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_4 з заявою про надання йому відстрочки від мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», який передбачає право військовозобов`язаного на відстрочку від мобілізації в разі самостійного виховання дитини до 18 років. На цю заяву ОСОБА_1 отримав відмову у наданні відстрочки від мобілізації з посилання на те, що не надано документів про відсутність дружини, її смерть або позбавлення батьківських прав
Таким чином, для оформлення відстрочки від мобілізації в даній ситуації, заявнику необхідно подати рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дітей, а довести цей факт заявник має можливість лише в судовому порядку. Оскільки спору між заявником та матір`ю дітей щодо місця проживання дітей з батьком, щодо самостійного виховання заявником дітей та їх утримання не має, заявник звертається до суду в порядку окремого провадження
Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 22 квітня 2025 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 01 липня 2025 року, заяву залишено без розгляду.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право. Враховуючи позицію Верховного Суду, факт самостійного утримання дитини не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про цивільне право. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спором є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведеним наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.Одним з критерієм наявності спору про право у справах окремого провадження судова практика визначає саму можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок встановлення певного факту навіть за відсутності заперечень таких осіб.
У поданій заяві заявник зазначає, що після розлучення батьків діти проживають разом із ним, знаходиться на його утриманні і вихованні, тобто фактично при задоволенні даної заяви можна буде дійти висновку, що мати дітей ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання, що не є предметом цієї цивільної справи. Надані суду докази лише свідчать про проживання дітей разом з батьком, що ніким не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дітей та її не участь в утриманні дітей, оскільки нею в заяві зазначено, що у разі необхідності готова сплачувати аліменти, а із посилань апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не має підстав для позбавлення її батьківських прав та заперечує проти цього. Таким чином доведення факту виховання дітей - ОСОБА_1 пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати ОСОБА_2 не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дітей, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Таким чином сукупність обставин, зазначених заявником в заяві про встановлення юридичного факту, свідчить про можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок встановлення певного факту навіть за відсутності заперечень таких осіб. За наявності спору про право встановлення юридичного факт повинно вирішуватися не в порядку окремого провадження, а в позовному провадженні, як і було роз`яснено судом першої інстанції.
17 липня 2025 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувані рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкових висновків, що справа не підлягає розгляду у порядку окремого провадження, оскільки неправильно визначили характер і зміст спірних правовідносин.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів. 
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05  вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
У пункті 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132 цс23) зазначено, що:
«74. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
88. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.
89. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із відсутності підстав для задоволення заяви про встановлення юридичного факту, оскільки заявник не довів, що мати дитини не здійснює прав та не виконує обов`язків щодо своєї неповнолітньої дитини, а вимога, викладена у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, є необґрунтованою.
90. Разом з тим суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, то питання, заявлене ОСОБА_1 у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2024 року у справі № 333/7023/23 вказано, що «у справі, яка переглядається, заявник просить встановити факт перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для ОСОБА_11 , ОСОБА_15 як матерів дітей, а також для ОСОБА_8 як батька дитини ОСОБА_4. З огляду на зазначене вбачається, що у справі, яка переглядається, наявний спір про право, зокрема спір щодо участі одного з батьків у матеріальному забезпеченні (утриманню) дитини та/або ухилення від участі у матеріальному забезпеченні/утриманню, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України). Доведення факту одноосібного утримання дитини батьком та пасинка вітчимом пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати та батько пасинка не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків та виховання дитини вітчимом не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо утримання дитини, то факт одноосібного утримання дитини одним із батьків або факт утримання пасинка вітчимом може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з утримання дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право».
У ційсправі ОСОБА_1 просить встановити факт самостійного виховання дітей. Заявлені вимоги пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дітей для надання йому відстрочки від мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», який передбачає право військовозобов`язаного на відстрочку від мобілізації в разі самостійного виховання дитини до 18 років. 
Суди встановили, що надані суду докази жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дітей та її неучасть в утриманні дітей, або позбавлення її батьківських прав, яка заперечує наявність підстав для цього. Таким чином, доведення факту виховання дітей ОСОБА_1 пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати ОСОБА_2 не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дітей, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду, оскільки факт, про встановлення якого просить заявник, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження у зв`язку з тим, що з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку в окремому провадженні. При цьому факт самостійного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись судом на підставі домовленості про це батьків дитини з урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини.
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Зміївського районного суду Харківської області від 22 квітня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 01 липня 2025 року у справі № 621/422/25.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                       Є. В. Краснощоков
 
Д. А. Гудима
 
П. І. Пархоменко