КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 760/16542/24                                                             Головуючий у суді І інстанції Майстренко О.М.
Провадження № 22-ц/824/8518/2025                                                      Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
04 червня 2025 року                                                     м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 року та на додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна у вигляді грошових коштів,
 
в с т а н о в и в:
 
У липні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна у вигляді грошових коштів.
Позов обґрунтував тим, що 23 листопада 2007 року між ним та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року у справі № 760/30793/18, що набрало законної сили 26 березня 2019 року.
За час шлюбу сторонами набуте спільне майно, зокрема грошові кошти у різних валютах на банківських рахунках, які були оформлені на ім`я відповідачки.
Враховуючи, що вказані грошові кошти набуті під час шлюбу, вони є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягають поділу між сторонами у зв`язку із розірванням шлюбу.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 таке майно:
- 80 000,00 грн - вклад № 156719126 від 08 жовтня 2016 року в АТ «Державний ощадний банк України», рахунок НОМЕР_1 (980), IBAN НОМЕР_2 ;
- 1 626,00 доларів США по договору № 084/09/18/1 від 20 вересня 2018 року в АТ «Укргазбанк», відділення № 28, рахунок НОМЕР_3 , IBAN НОМЕР_4 ;
- 69 204,68 грн по договору № 028/11/18/1 від 06 листопада 2018 року в АТ «Укргазбанк», відділення № 28, рахунок НОМЕР_5 , IBAN НОМЕР_6 ;
- 100 562,00 грн по договору № 080/01/19/0028 від 18 січня 2019 року в АТ «АТ «Укргазбанк», відділення № 28, рахунок НОМЕР_7 , IBAN НОМЕР_6 ;
- 1 235,00 євро по договору № 094/01/19/0028 від 22 січня 2019 року в АТ «Укргазбанк», відділення № 28, рахунок НОМЕР_8 , IBAN НОМЕР_9 .
У порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на грошові кошти, які були розміщені на рахунках у банках, а саме:
- 80 000,00 грн - вклад № 156719126 від 08 жовтня 2016 року в АТ «Державний ощадний банк України», рахунок НОМЕР_1 (980), IBAN НОМЕР_2 ;
- 1 626,00 доларів США по договору № 084/09/18/1 від 20 вересня 2018 року в АТ «Укргазбанк», відділення № 28, рахунок НОМЕР_3 , IBAN НОМЕР_4 ;
- 69 204,68 грн по договору № 028/11/18/1 від 06 листопада 2018 року в АТ «Укргазбанк», відділення № 28, рахунок НОМЕР_5 , IBAN НОМЕР_6 ;
- 100 562,00 грн по договору № 080/01/19/0028 від 18 січня 2019 року в АТ «АТ «Укргазбанк», відділення № 28, рахунок НОМЕР_7 , IBAN НОМЕР_6 ;
- 1 235,00 євро по договору № 094/01/19/0028 від 22 січня 2019 року в АТ «Укргазбанк», відділення № 28, рахунок НОМЕР_8 , IBAN НОМЕР_9 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію частки у спільній сумісній власності на вказані грошові кошти, а саме 124 883,34 грн, 813 доларів США, 617,50 євро.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у рахунок компенсації понесених судових витрат 1 805,22 грн сплаченого судового збору.
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності відмовлено.
Задовольняючи позов про визнання спільною сумісною власністю подружжя грошових коштів, які знаходились на банківських рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_1 і стягуючи із відповідачки на користь ОСОБА_2 половину цих коштів в порядку поділу майна подружжя, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачкою не надано до матеріалів справи жодного належного доказу на підтвердження того факту, що зазначені грошові кошти є її особистими коштами, набуті до шлюбу або під час роздільного проживання до моменту розірвання шлюбу, а також, що вказані кошти були витрачені нею в інтересах сім`ї.
Отже, відповідачкою не спростовано тверджень позивача, підтверджених наданими доказами, про те що на станом на момент розірвання шлюбу на вищенаведених банківських рахунках відповідачки були розміщені грошові кошти, які є спільною сумісною власністю подружжя і підлягають поділу.
Додатковим рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 19 лютого 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн.
Задовольняючи заяву представника позивача - адвоката Лисенко І.К. про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, суд виходив з того, що представником позивача у встановленому законом порядку та строк було надано документи на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, а саме: ордер на надання правничої (правової) допомоги, додаток № 1 до договору про надання правової допомоги № 47 від 01 серпня 2024 року, акт № 2025-47/1 здачі-прийняття робіт (надання послуг), згідно якого вартість робіт (послуг) становить 12 000,00 грн. Послуги виконані в повному обсязі, відповідної якості і в установлений термін відповідно до умов договору № 47 від 01 серпня 2024 року.
З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість суми витрат на правничу допомогу та їх співмірності ціні позову, складності справи, часу, який витрачений представником позивача на виконання відповідних робіт, обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Не погоджуючись з ухваленими у справі рішеннями, відповідачка в особі представника - адвоката Ковальової Ю.А. подала апеляційні скарги, в яких просить основне і додаткове судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог та вимог заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційних скарг зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконними і необґрунтованими, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зокрема вказує, що в оскаржуваному рішенні зазначено, що судом встановлено на підставі письмових доказів, що на момент розірвання шлюбу на банківських рахунках відповідачки знаходилися грошові кошти (із переліком рахунків і сум грошових коштів). Крім цього вказані вище обставини у судовому засіданні визнані представниками позивача та відповідачки.
Проте такий висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, бо стороною відповідачки не визнавались зазначені обставини ні в усних, ні в письмових поясненнях. Стороною відповідачки було повідомлено про те, що на деяких рахунках відповідачки дійсно знаходились грошові кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на утримання дітей, адже позивач взагалі не брав в цьому участь поки відповідачка не звернулась до суду з вимогою про стягнення аліментів.
Окрім того, на момент звернення позивача з даним позовом уже був відсутній об`єкт поділу - грошові кошти витрачено в інтересах сім`ї на дітей, що було достовірно відомо позивачу і не заперечувалось його представником в судових засіданнях. Судом першої інстанції не було належним чином досліджено розмір грошових коштів та періоди їх нарахування.
Також судом невірно встановлено, що стороною відповідачки не надано до матеріалів справи жодного належного доказу на підтвердження того факту, що зазначені грошові кошти є її особистими коштами, що набуті до шлюбу або під час роздільного проживання до моменту розірвання шлюбу, а також були витрачені в інтересах сім`ї.
У відзиві на позовну заяву відповідачкою зазначалось, що шлюб між сторонами було розірвано рішенням суду від 21 лютого 2019 року, яке набрало законної сили 26 березня 2019 року. Позов про розірвання шлюбу подавав саме ОСОБА_2 , в якому зазначав, що на момент звернення до суду (ще у 2018 році) він уже тривалий час не вів із ОСОБА_1 спільного господарства та не підтримував шлюбні стосунки. В судовому рішенні ця обставина зазначена як встановлена судом. Разом із тим, позивач претендує на грошові кошти відповідачки, які вона могла мати 18 і 22 січня 2019 року, тобто в період розгляду справи про розірвання шлюбу сторін і окремого їх проживання.
З невідомих причин суд першої інстанції проігнорував наведені доводи, підтверджені належними доказами, наявними в матеріалах даної справи.
Аналіз судової практики дозволяє зробити висновок, що переважно суди підтримують позицію, що кошти, які перебували у спільній сумісній власності подружжя (або вже колишнього подружжя) і були витрачені під час перебування у шлюбі вважаються такими, що були витрачені за спільною згодою і в інтересах сім`ї.
При цьому саме на позивача, що просить здійснити поділ таких коштів, покладається тягар доказування того, що ці кошти було витрачено одним з подружжя на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.
ОСОБА_2 не надано належних і беззаперечних доказів використання відповідачкою коштів, які знаходилися на депозитних рахунках, у своїх особистих цілях або не в інтересах сім`ї.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги на додаткове рішення,  ОСОБА_1 зазначає, що це рішення суду є немотивованим, суд не відповів на аргументи заперечень відповідачки проти вимог заяви позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Звертає увагу на те, що позовна заява ОСОБА_2 всупереч вимог статті 175 ЦПК України не містить попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на правову допомогу.
Крім того, стороною позивача подано незасвідчену копію акту № 2025-47/1 та додатку № 1 до договору про надання правової допомоги № 47 від 01 серпня 2022 року, не зазначивши про наявність у нього або іншої особи оригіналів цих письмових доказів. Зазначені копії документів викликають сумніви їх відповідності оригіналам.
Отже, згідно із часиною шостою статті 95 ЦПК України документи, надані стороною позивача на підтвердження витрат на правову допомогу, не можуть бути прийняті судом до уваги як належні і допустимі докази.
Лише за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі.
Також посилається на невідповідність розміру заявлених до стягнення витрат на правову допомогу критеріям реальності адвокатських витрат і розумності їх розміру, оскільки такі витрати не співставні з обсягом і змістом наданих послуг.
Зазначена справа не обтяжена кількістю доказів, які б потребували вивчення, відтак не є складною і підготовка до її розгляду, оскільки явно не потребувала значних затрат часу та зусиль професійного адвоката.
Написання і оформлення позовної заяви, як зазначено в наданому рахунку, здійснено представником позивача ще до подання даного позову, бо фактично є текстом зустрічної позовної заяви, яку представник позивача подавала до суду раніше і яку було повернуто.
Разом із тим, представник позивача вимагає стягнути з відповідачки 6 000,00 грн за написання, оформлення і подання до суду позовної заяви, що не відповідає критеріям реальності і розумності розміру, оскільки такі витрати не співставні з обсягом і змістом наданих послуг. Представник позивача не конкретизує розмежування таких дій, як «написання» і «оформлення» позовної заяви.
У відзивах на апеляційні скарги позивач в особі представника - адвоката Лисенко І.К.просить вказані апеляційні скарги залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідачки є необґрунтованими.
Судом першої інстанції на підставі письмових доказів встановлено, що на момент розірвання шлюбу між сторонами на банківських рахунках відповідачки знаходилися грошові кошти. Дані обставини та докази не спростовані відповідачкою, матеріали справи не містять доказів зворотного. 
Позивачу не відомо коли та куди були витрачені відповідачкою спірні грошові кошти. Письмові докази (відповіді банків) також стосуються та обмежуються запитом суду, а саме наданням інформації про банківські рахунки відповідачки саме за період перебування у шлюбі з позивачем.
Судом вірно встановлено, що відповідачкою не надано до матеріалів справи жодного належного доказу на підтвердження того факту, що зазначені грошові кошти є її особистими коштам , набуті до шлюбу або під час роздільного проживання до моменту розірвання шлюбу, а також, що вказані кошти витрачені в інтересах сім`ї.
Крім того, між сторонами не було встановлено режиму окремого проживання. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі.
Грошові кошти, що знаходилися у банках на відповідних рахунках, відкритих на ім`я відповідачки, були зняті нею з рахунків в період січень-лютий 2019 року, тобто в той момент, коли справа про розірвання шлюбу сторін перебувала в суді та сторони не підтримували шлюбні стосунки.
У разі, коли сім`я фактично припинила своє існування (відсутні ознаки сім`ї, зокрема, спільний побут і ведення господарства, спільне проживання, що підтверджується рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року у справі № 760/30793/18 про розірвання шлюбу), то й витрати одним з поки ще подружжя вже не здійснюються в інтересах сім`ї і на її потреби.
Також вважає правильними висновки суду про обґрунтованість заявленої суми витрат на правничу допомогу та їх співмірності ціні позову, складності справи і обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
У позовній заяві відповідно до пункту 9 частини третьої статті 175 ЦПК України було наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, а саме сума судових витрат буде складатись із суми сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, які будуть підтверджені додатково відповідно до вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України.
01 серпня 2022 року між ОСОБА_2 та Адвокатським бюро «Ірини Лисенко» підписано договір № 47 про надання правової допомоги. Додатком № 1 від 01 липня 2024 року до договору про надання правової допомоги визначено, що погодинна ставка роботи адвоката Лисенко І.К. складає 2 000,00 грн та сторонами погоджено вартість написання позову, участі в судових засіданнях. АБ «Ірини Лисенко» було виставлено рахунок № 2025-47/1 від 31 січня 2025 року на суму 12 000,00 грн.
Деталізація виконаних робіт адвокатом зазначена в рахунку з прив`язкою до погодинної оплати роботи адвоката, який визначено додатком № 1 до договору. Докази реальності надання кожної послуги підтверджується матеріалами справи та відповідними документами сторони відповідачки.
Таким чином вважає, що судом першої інстанції проведено всебічний, повний та об`єктивний аналіз наявних доказів та усіх обставин справи, за результатом чого було ухвалено рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідачки- адвокат Ковальова Ю.А. підтримала доводи апеляційної скарги, просила задовольнити її вимоги.
Представник позивача - адвокат Лисенко І.К. в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судових засіданнях, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзивів на них, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, що 23 листопада 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року у справі № 760/30793/18, що набрало законної сили 26 березня 2019 року.
Також на підставі письмових доказів судом встановлено, що на момент розірвання шлюбу на банківських рахунках відповідачки знаходилися грошові кошти.
Так, відповідно до довідки АТ «Державний ощадний банк України» від 13 жовтня 2023 року № 46/12-11/67948/2023/БТ станом на 26 березня 2019 року у цьому банку у ОСОБА_1 був наявний вклад на суму 80 000,00 грн № 156719126 від 08 жовтня 2016 року, рахунок НОМЕР_10 , IBAN НОМЕР_2 .
Згідно із довідкою АТ «Укргазбанк» від 16 жовтня 2023 року № БТ-10961 у період з 23 листопада 2002 року по 26 березня 2019 року у цьому банку у відповідачки були, зокрема, такі вклади:
- 1 626,00 доларів США по договору № 084/09/18/1 від 20 вересня 2018 року, відділення № 28, рахунок НОМЕР_3 , IBAN НОМЕР_4 , повернуто 25 березня 2019 року;
- 69 204,68 грн по договору № 028/11/18/1 від 06 листопада 2018 року, відділення № 28, рахунок НОМЕР_5 , IBAN НОМЕР_6 , наявний станом на 26 березня 2019 року;
- 100 562,00 грн по договору № 080/01/19/0028 від 18 січня 2019 року, відділення № 28, рахунок НОМЕР_7 , IBAN НОМЕР_6 , наявний станом на 26 березня 2019 року;
- 1 235,00 євро по договору № 094/01/19/0028 від 22 січня 2019 року, відділення № 28, рахунок НОМЕР_11 EUR, IBAN НОМЕР_9 , наявний станом на 26 березня 2019 року.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Аналогічне положення міститься й у частині третій статті 368 ЦК України.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).
У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічне положення закріплене в частині другій статті 372 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. 
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
Отже, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути грошові кошти.
Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
Відповідний правовий висновок викладено також в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Із наданих учасниками справи та досліджених судом доказів вбачається, що спірне майно у вигляді грошових коштів на банківських рахунках було набуте сторонами за час шлюбу. Відповідачкою під час судового розгляду справи не надано належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя.
Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги посилання відповідачки на те, що спірні грошові кошти, набуті нею під час роздільного проживання сторін до розірвання шлюбу і на момент звернення позивача до суду з цим позовом уже були витрачені в інтересах сім`ї на дітей.
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.
Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до частини шостої статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
За положеннями зазначених норм при вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.
Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що  ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами факт набуття спірних коштів в той час, коли шлюбно-сімейні відносини з ОСОБА_2  були фактично припинені, а тому спірне майно не може вважатися її особистою приватною власністю, а є спільною сумісною власністю подружжя.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року, яке набрало законної сили 26 березня 2019 року (у справі № 760/30793/18 про розірвання шлюбу), конкретної дати фактичного припинення шлюбних відносин сторін не встановлено.
Матеріали справи не містять доказів про передачу коштів позивачу або розпорядження цими коштами за згодою позивача, а також відсутні докази, що вказані вище суми коштів були витрачені саме на потреби сім`ї, тому суд дійшов висновку про доведення факту розпорядження відповідачкою цими коштами не в інтересах сім`ї та проти волі позивача, що також не було спростовано в ході апеляційного перегляду справи.
Отже, враховуючи, що спірне майно у вигляді грошових коштів, що знаходяться (знаходились) на банківських рахунках, відкритих на ім`я відповідачки, були набуті у період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, а презумпцію спільності права власності подружжя відповідачка не спростувала, суд першої інстанції правильно вважав, що ці кошти є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню грошова компенсація 1/2 частки у спільній сумісній власності на вказані грошові кошти, а саме 124 883,34 грн, 813 доларів США, 617,50 євро.
Доводи апеляційної скарги щодо рішення суду по суті спору не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка як кожному окремо, так і в сукупності.
Перевіривши доводи апеляційної скарги відповідачки про невмотивованість додаткового рішення суду першої інстанції щодо відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу, колегія суддів також визнала їх необґрунтованими з огляду на таке.
Статтею 270 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення, однією з яких є невирішення питання про судові витрати разом з ухваленням судового рішення у справі (пункт 3 частини першої вказаної статті).
Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. 
У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Аналіз частини другої статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Отже, неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто, у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, неподання попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у їх стягненні, якщо такий розрахунок попередньо (з першою заявою по суті спору) не надавався, оскільки закон використовує термін «може» відмовити, а не «відмовляє». Для цього суд має застосувати положення закону про завдання та принципи цивільного судочинства, пропорційність у цивільному судочинстві, а також конкретні обставини справи, вимоги, з якими заявник звернувся до суду, їх значення для заявник.
Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 124 ГПК України, яка є тотожною за змістом частині другій статті 134 ЦПК України містяться у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 922/1897/18, від 24 грудня 2019 року у справі № 909/359/19, від 13 лютого 2020 року у справі № 911/2686/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 910/16223/18, від 21 травня 2020 року у справі № 922/2167/19, від 10 грудня 2020 року у справі № 922/3812/19.
Як вбачається за змісту позовної заяви ОСОБА_2 , в ній відповідно до пункту 9 частини третьої статті 175 ЦПК України було наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, а саме зазначено, що сума судових витрат буде складатись із суми сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, які будуть підтверджені додатково.
Відтак, безпідставними є доводи відповідачки про те, що оскільки позивачем в суді першої інстанції не заявлялось про намір понести витрати на правову допомогу і не наводився попередній розрахунок цих витрат, то це є підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.
Встановлено, що 30 січня 2025 рокуСолом`янський районний суд міста Києва ухвалив у цій справі рішення по суті спору, а 04 лютого 2025 року представник позивача - адвокат Лисенко І.К. звернулась до суду через підсистему «Електронний суд» із заявою про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодуваннявитрат на правничу допомогу, додавши до неї копії: ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АІ № 1272911 від 18 жовтня 2022 року; додатку № 1 до договору про надання правової допомоги № 47 від 01 серпня 2024 року; рахунку № 2025-47/1 від 31 січня 2025 року до зазначеного договору, в якому зазначено перелік послуг, що були фактично надані позивачу, а саме: підготовка та подання позовної заяви - 3 год. вартістю 6 000,00 грн, участь у трьох судових засіданнях - по 1 год. вартістю 2 000,00 грн за кожне засідання; акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 2025-47/1 від 31 січня 2025 року, згідно якого вартість робіт (послуг) з надання правової допомоги у справі становить 12 000,00 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що документи, надані стороною позивача на підтвердження витрат на правову допомогу, не могли бути прийняті судом до уваги, оскільки їх копії не засвідчені належним чином, не заслуговують на увагу як необґрунтовані.
Вищевказана заява про ухвалення додаткового рішеннябула сформована в електронному вигляді через Електронний кабінет підсистеми ЄСІТС «Електронний суд», що в принципі передбачає наявність в особи, яка її подала, електронного цифрового підпису, оскільки здійснити реєстрацію офіційної електронної адреси (Електронного кабінету) за відсутності власного електронного підпису неможливо. Тому усі документи, що надійшли до суду саме через зазначений сервіс, вважаються такими, що подані з використанням власного електронного підпису, що посвідчує відповідність копії долучених документів їх оригіналу.
Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 9901/335/20 та в постановах Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі № 2340/4648/18, від 06 серпня 2020 року у справі № 160/1841/19.
Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
У частині другій статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).
Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Вказана судова практика щодо питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу є сталою.
Частиною третьою статті 141 ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі  № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.
Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Ураховуючи доведений факт складання і подання адвокатом Лисенко І.К. позовної заяви у справі, участь цього адвоката як представника позивача у судових засіданнях в суді першої інстанції, а також з огляду на погоджену вартість наданих юридичних послуг у договорі про надання правової допомоги та додатку до нього і повне задоволення позовних вимог ОСОБА_2 за результатом розгляду справи, 12 000,00 грнвинагороди адвоката Лисенко І.К. є належною компенсацією позивачу понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, виходячи з обставин даної справи, критеріїв реальності, розумності і співрозмірності таких витрат складності справи та обсягу виконаних робіт (наданих послуг), які були необхідними для захисту прав та інтересів позивача в суді, а також впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Доводи представника ОСОБА_1 про те, що написання і оформлення позову було здійснено представником позивача ще до його пред`явлення, оскільки за своїм змістом він фактично є зустрічною позовною заявою, яка не була прийнята судом до розгляду в межах іншої справи, не спростовують сам факт надання позивачу адвокатом Лисенко І.К. відповідної послуги з підготовки і подання позовної заяви до суду і не свідчать, що вартість цієї послуги є завищеною з огляду на складність даного спору, що виник із сімейних правовідносин щодо майнових питань сторін, та виконаною адвокатом роботою зі збору доказів у цій справі.
Розмір такого стягнення судових витрат на правничу допомогу є розумним та справедливим, забезпечить відновлення права позивача на повернення коштів, які він змушений реально затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в суді першої інстанції, а також відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України. 
Обґрунтованих підстав для звільнення відповідачки від відшкодування цих витрат позивачу або зменшення їх розміру не вбачається.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційних скарг сторони відповідача.
Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для їх скасування відсутні.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачкою судового збору за подання апеляційної скарги на основне рішення не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 лютого 2025 року у даній справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 09 червня 2025 року.
 
Головуючий                                                                          С.А. Голуб

Судді:                                                                                    Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній