Дата документу 10.07.2025 Справа № 322/1370/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №322/1370/24 Головуючий у першій інстанції: Гасанбеков С.С.
Провадження № 22-ц/807/529/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
№22-ц/807/529/25-2

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
10 липня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Кухаря С.В.,
Трофимової Д.А.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами представника Головного управління Національної поліції в Запорізькій області – Демянчук Анни Сергіївни на рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2024 року та представника ОСОБА_1 – Шиш Антона Борисовича на рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2024 року та додаткове рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 26 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури, -

В С Т А Н О В И ЛА:
 У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила наступне.
09.12.2023 дільничним офіцером поліції СП відділення поліції № 3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області старшим лейтенантом ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 890809, згідно з яким остання 09.12.2023, близько 09 год. 04 хв., знаходячись на робочому місці в магазині «Візит», за адресою: АДРЕСА_1 , здійснила роздрібну торгівлю тютюновими виробами без марок акцизного податку «Compliment», за ціною 50 грн/п, в кількості 3-х пачок ОСОБА_3 , чим порушила вимоги ч. 1 п. 7 ст. 15-3 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів».
Дії ОСОБА_1 кваліфіковані за ч. 1 ст. 156 КУпАП. 
Зазначений протокол, разом з іншими матеріалами справи про адміністративне правопорушення, було направлено на розгляд до Новомиколаївського районного суду Запорізької області. 
У зв`язку з необхідністю надання правничої допомоги для захисту ОСОБА_1 під час розгляду справи про адміністративне правопорушення про притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 156 КУпАП, остання звернулася за правничою допомогою до адвоката. 
09.12.2023 ОСОБА_1 було укладено договір про надання правничої допомоги № 09/12 з адвокатом Шишом А.Б. 
Відповідно до додаткової угоди № 1 від 09.12.2023 до вищевказаного договору про надання правничої допомоги сторони обумовили, що розмір винагороди адвоката за правничу допомогу визначається виходячи з погодинної ставки за послуги адвоката в сумі 2000 грн. 00 коп. за одну годину, без ПДВ. Розмір винагороди адвоката за участь у судових (або інших) засіданнях визначається, виходячи із вищевказаної погодинної ставки, але не менше ставки за одну годину роботи адвоката за кожне засідання. 
Постановою Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 15.01.2024, яка набрала законної сили 12.04.2024, було закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 156 КУпАП, на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення. 
Закриваючи справу, суд послався на те, що ОСОБА_1 , являючись найманим працівником – продавцем, не являється суб`єктом правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 156 КУпАП. За даною статтею відповідальність має нести суб`єкт господарювання, у якого ОСОБА_1 працювала найманим працівником. 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 12.04.2024 постанову Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 15.01.2024 змінено в частині конфіскації речових доказів.
У зв`язку із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення у ОСОБА_1 виникло право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
На думку позивача, період перебування ОСОБА_1 під судом має бути обрахований з моменту складення протоколу про адміністративне правопорушення, а саме з 09.12.2023, до 12.04.2024 – до дати винесення постанови Запорізьким апеляційним судом, якою змінено постанову Новомиколаївського районного суду Запорізької області.
Через вказані неправомірні дії працівників поліції ОСОБА_1 перенесла моральні страждання, які полягали у переживаннях щодо розголосу вказаного факту за місцем проживання у зв`язку з побоюванням громадського осуду, необхідністю нести витрати на правничу допомогу, оскільки вона була вимушена звертатися до адвоката, щоб довести неправомірність дій працівників поліції і, тим самим, відстояти свою честь та гідність.
Розмір компенсації завданої позивачу моральної шкоди становить: в грудні 2023 року – 5935,38 грн. (8000 грн. / 31 дн. х 23 дн.), в період з січня по березень 2024 року – 24000 грн. (8000 грн. х 3 міс.), в квітні 2024 року – 3200,04 грн. (8000 грн. / 30 дн. х 12 дн.), а всього 33135,42 грн. (5935,38 грн. + 24000,00 грн. + 3200,04 грн.).
Просили:
- стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 29500 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування майнової шкоди, у вигляді суми, сплаченої нею у зв`язку з наданням їй юридичної допомоги, 33135,42 грн. в рахунок компенсації завданої їй моральної шкоди;
- стягнути з бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати.
Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 8000,00 грн. (вісім тисяч гривень 00 коп.) на відшкодування моральної шкоди, та 12500,00 грн. (дванадцять тисяч п`ятсот гривень 00 коп.) на відшкодування матеріальної шкоди.
В задоволенні решти позову відмовлено.
Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на користь держави судовий збір в розмірі 317,13 грн. (триста сімнадцять гривень 13 коп.).
Додатковим рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 26 грудня 2024 року частково задоволено заяву представника позивачки про стягнення судових витрат.
Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 6 873,30 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Не погоджуючись із зазначеним рішеннями суду представник Головного управління Національної поліції в Запорізькій області – Демянчук А.С. року подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду скасувати в частині задоволени позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що протокол, складений працівником поліції, є лише фіксацією події та не є документом про притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Позивач не надав доказів, зокрема вимушених змін у житті позивача, медичних документів щодо погіршення стану його здоров`я, будь-яких доказів щодо завдання йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку з діями працівників поліції.
Також, не погоджуючись із зазначеними рішеннями суду представник  ОСОБА_1  – Шиш А.Б. подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду змінити та стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 29500 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування майнової шкоди, у вигляді суми, сплаченої нею у зв`язку з наданням їй юридичної допомоги, та 33135,42 грн. 00 коп. в рахунок компенсації завданої їй моральної шкоди; стягнути з Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 понесені нею під час розгляду справи в суді першої інстанції судові витрати в сумі 34500,00 грн.; стягнути з Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 понесені нею під час апеляційного розгляду справи судові витрати.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.2 ст.369 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Головного управління Національної поліції в Запорізькій області підлягає задоовленню, а апеляційна скарга представника ОСОБА_1 – Шиш А.Б., підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, 09.12.2023 дільничним офіцером поліції СП відділення поліції № 3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області старшим лейтенантом ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 890809, згідно з яким остання 09.12.2023, близько 09 год. 04 хв., знаходячись на робочому місці в магазині «Візит», за адресою: АДРЕСА_1 , здійснила роздрібну торгівлю тютюновими виробами без марок акцизного податку «Compliment», за ціною 50 грн/п, в кількості 3-х пачок ОСОБА_3 , чим порушила вимоги ч. 1 п. 7 ст. 15-3 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів».
09.12.2023 ОСОБА_1 було укладено договір про надання правничої допомоги № 09/12 з адвокатом Шишом А.Б. 
Відповідно до додаткової угоди № 1 від 09.12.2023 до вищевказаного договору про надання правничої допомоги сторони обумовили, що розмір винагороди адвоката за правничу допомогу визначається виходячи з погодинної ставки за послуги адвоката в сумі 2000 грн. 00 коп. за одну годину, без ПДВ. Розмір винагороди адвоката за участь у судових (або інших) засіданнях визначається, виходячи із вищевказаної погодинної ставки, але не менше ставки за одну годину роботи адвоката за кожне засідання. 
Постановою Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 15.01.2024, яка набрала законної сили 12.04.2024, було закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 156 КУпАП, на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно.
Колегія суддів не погоджується з таким рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. 
Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. 
Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.
З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).
У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").
ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).
Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).
Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.
Відповідно до висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі №335/6977/22, поліцейський, який складає протокол про адміністративне правопорушення, не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування, тому до таких правовідносин не застосовуються приписи статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Зазначене вказує на помилковість висновків суду першої інстанції в частині застосування при вирішенні справи по суті вказаних норм права. 
Таким чином, у разі закриття справи про адміністративне правопорушення, через відсутність події і складу адміністративного правопорушення відшкодування шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, здійснюється на загальних підставах, передбачених статтею 1174 ЦК України, а положення статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР не є застосовними.
Протокол про адміністративне правопорушення, який є офіційним процесуальним документом, складається уповноваженою особою у встановленій формі і повинен містити відомості, потрібні для розгляду справи по суті, зокрема зазначення характеру адміністративного правопорушення та нормативного акта, який передбачає відповідальність за таке правопорушення.
Протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями,дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи.
Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Згідно зі статтею 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення встановлює, зокрема, чи відповідає протокол вимогам закону, чи його складено відповідно до статті 256 КУпАП, чи достатньо матеріалів та доказів для притягнення особи до адміністративної відповідальності тощо.
Невідповідність протоколу вимогам закону, зокрема статті 256 КУпАП, або складання неповноважною особою може мати наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Отже, відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення його уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення (близький за змістом висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 760/9462/16).
Відсутність у судовому рішенні, ухваленому за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, висновків суду про невідповідність (суперечність) дій працівників поліції вимогам закону при складанні протоколу про адміністративне правопорушення не перешкоджає зверненню особи до суду з вимогами про відшкодування шкоди за очевидно протиправні чи навіть свавільні дії поліцейських.
У справах про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадових осіб, позивач може доводити наявність очевидних ознак протиправності чи свавільності дій цих суб`єктів, які спричинили порушення прав, свобод або інтересів позивача.
Таким чином, у разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками поліції під час складання протоколу усіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень та за відсутності ознак свавільності таких дій, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.
При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності (постанова Великої палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі №335/6977/22).
У справі що переглядається, Постановою Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 15 січня 2024 року встановлено, що ОСОБА_1 не може виступати суб`єктом адмінстартивного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 156 КУпАП, оскільки не є суб`єктом господарювання, а працювала найманим працівником – продавцем.
Колегія суддів звертає увагу, що рішенням у справі про адміністративне правопорушення не встановлено, що складений протокол про адміністративне правопорушення не відповідав вимогам закону, зокрема статті 256 КУпАП, таким чином, на момент складення протоколу про адміністративне правопорушення дії поліцейського не були протиправними.
Доказів зворотнього матеріали справи не містять.
Ураховуючи те, що у спірних правовідносинах закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося не через невідповідність протоколу вимогам закону або через інші протиправні дії працівників поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки у справі не встановлено підстав, визначених  статтею 1174 ЦК України для відшкодування шкоди, у позивача не виникло право на відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Запорізькій області – Демянчук Анни Сергіївни знайшли своє підтвердження під час розгляду справи колегією суддів.
Щодо додаткового рішення Новомиколаївського  районного суду Запорізької області від 26 грудня 2024 року колегія суддів зазначає наступне.
За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.
Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у cправі № 911/956/17(361/6664/20), від 07 березня 2023 року у cправі № 922/3289/21.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2024 року, то додаткове рішення Новомиколаївського  районного суду Запорізької області від 26 грудня 2024 року також слід скасувати.
Згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до пункту 4 частини 1статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Положеннями частини 1, 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
З мотивувальної частини постанови вбачається, що суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги представника Головного управління Національної поліції в Запорізькій області – Демянчук А.С. та відмову у позові ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури.
Як вбачається з матеріалів справи, за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1 453 гривні 44 копійки.
Зважаючи, що судом апеляційної інстанції задоволено апеляційну скаргу представника Головного управління Національної поліції в Запорізькій області – Демянчук А.С.з позивачки на користь відповідача слід стягнути судовий збір за розгляд справи в апеляційній інстанції в сумі 1 453 гривні 44 копійки.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу представника Головного управління Національної поліції в Запорізькій області – Демянчук Анни Сергіївни – задовольнити.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_4 задовольнити частково.
Рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2024 року та додаткове рішення Новомиколаївського  районного суду Запорізької області від 26 грудня 2024 року скасувати, ухвалити постанову наступного змісту.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного управління Національної поліції в Запорізькій області судові витрати у розмірі 1 453 гривні 44 копійки (одна тисяча чотириста п`ятдесят три гривні сорок чотири копійки).
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 10 липня 2025 року.

Головуючий

Судді: