ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
06 серпня 2025 року
м. Київ
 
справа № 201/250/21
провадження № 61-17084св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  представника ОСОБА_1 - адвоката Погорілого Антона Михайловича на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська                       від 08 квітня 2024 року в складі судді Наумової О. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року в складі колегії суддів                    Халаджи О. В., Космачевської Т. В., Максюти Ж. І.
в справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Точка-М», третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання знести самочинно побудоване нерухоме майно, припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, скасування державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно із закриттям розділу та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2021 року Дніпровська міська рада звернулась до суду з позовом, у якому, з урахуванням зміни предмета позову, просила:
- усунути їй перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою:                      АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 і Товариства з обмеженою відповідальністю «Точка-М» (далі - ТОВ «Точка-М») знести самочинно побудоване нерухоме майно, яке складається з будівлі підприємства торгівлі літ. А-1, загальною площею 27,0 кв. м, розташоване за адресою:                         АДРЕСА_1 ;
- припинити право власності на вказаний об`єкт та скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав па нерухоме майно із закриттям розділу за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і
ТОВ «Точка-М».
Позовні вимоги мотивовані тим, що Дніпровська міська рада є власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на якій                     ОСОБА_1 без згоди власника землі звів самочинний об`єкт та відчужив його. Реєстрація права власності на спірний самочинний об`єкт нерухомості перешкоджає міській раді реалізовувати всі правомочності власника щодо земельної ділянки, на якій цей об`єкт знаходиться.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
08 квітня 2024 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позов Дніпровської міської ради задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_1 знести за власний рахунок самочинно побудований об`єкт будівництва, який складається з будівлі підприємства торгівлі літ. А-1, загальною площею 27,0 кв. м, розташований за адресою: 
АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1192066812101.
Скасовано рішення державного реєстратора Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області Перцевої І. М.                                    від 09 березня 2017 року, індексний номер 34195852, номер запису про право власності: 19369751, про державну реєстрацію прав за ОСОБА_1 на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2017 року в справі №202/1032/17, права власності на будівлю підприємства торгівлі, літ. А-1, загальною площею 27,0 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1192066812101, із закриттям розділу Державного реєстру прав та закриттям реєстраційної справи.
Скасовано рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Румянцевої І. О. від 24 березня 2017 року, індексний номер 34431699, номер запису про право власності 19613631, про державну реєстрацію прав за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 21 березня 2017 року серія та номер 808, права спільної часткової власності на 1/2 частину будівлі підприємства торгівлі, літ. А-1, загальною площею 27,0 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1192066812101, із закриттям розділу Державного реєстру прав та закриттям реєстраційної справи.
Скасовано рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Румянцевої І. О. від 24 березня 2017 року, індексний номер 34431699, номер запису про право власності: 19613534, про державну реєстрацію прав за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 21 березня 2017 року, серія та номер 808, права спільної часткової власності на 1/2 частину будівлі підприємства торгівлі, літ. А-1, загальною площею 27,0 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1192066812101, із закриттям розділу Державного реєстру прав та закриттям реєстраційної справи.
Скасовано рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницького С. І. від 25 червня 2021 року, індексний номер 58959403, номер запису про право власності: 42692150, про державну реєстрацію прав за ТОВ «Точка-М» на підставі акта приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер 4, виданого 22 червня 2021 року, укладеного між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та ТОВ «Точка-М», права власності на будівлю підприємства торгівлі, літ. А-1, загальною площею                              27,0 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1192066812101, із закриттям розділу Державного реєстру прав та закриттям реєстраційної справи.
20 листопада 2024 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційні скарги ТОВ «Точка-М» та ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня                        2024 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що правовстановлюючі документи на земельну ділянкуза адресою:    АДРЕСА_1 у відповідачів відсутні. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Тому необхідно задовольнити позов у частині усунення перешкод Дніпровській міській раді у користуванні земельною ділянкою, зобов`язавши ОСОБА_4 повернути земельну ділянку та привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинного будівництва. Вимогу про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за певних умов можна розглядати як вимогу про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ця реєстрація створює відповідні перешкоди. У зв`язку з цим позов Дніпровської міської ради в частині припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на об`єкт нерухомого майна на самочинно побудований об`єкт будівництва, яке складається з будівлі підприємства торгівлі, літ. А-1, загальною площею 27,0 кв. м, розташованої за адресою:  АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1192066812101, підлягає задоволенню. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
23 грудня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Погорілий А. М. надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року, в якій просить оскаржувані рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про залишення позову Дніпровської міської ради без задоволення.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі. Визнання права власності в порядку частин третьої або п`ятої статі 376 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України призводить до відновлення цього принципу. Визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень, завданих самочинним будівництвом. 
Суди безпідставно зобов`язали знести об`єкт нерухомості  ОСОБА_1 , який не є останнім набувачем. 
Суди не врахували правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року в справі № 910/18560/16, від 18 грудня 2018 року в справі № 263/6022/16-ц, від 03 квітня 2019 року в справі                                   № 921/158/18, від 07 квітня 2020 року в справі № 916/2791/13, від 23 червня 2020 року в справі № 680/214/16-ц, від 16 лютого 2021 року в справі                                  № 910/2861/18, від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18, від 31 серпня 2021 року в справі № 903/1030/19, від 20 липня 2022 року в справі                                      № 923/196/20, в постанові Верховного Суду від 19 березня 2024 року в справі                        № 915/1439/21, про те, що, виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку; реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, не змінює правого режиму такого будівництва як самочинного; належним відповідачем за позовом власника землі про знесення об`єкта самочинного будівництва є останній набувач, який зареєстрував за собою право власності на це майно. 
Подібна справа щодо іншого об`єкта нерухомості за позовом Дніпровської міської радидо ТОВ «Точка-М», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору:   ОСОБА_1 ,   ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання знести об`єкт нерухомого майна, скасування державної реєстрації та припинення права власностірозглядається в порядку господарського судочинства. Тобто в цій справі провадження підлягає закриттю. 
ОСОБА_1  звертався до суду із клопотанням до суду про витребування доказів та призначення експертизи, але витребувані докази так і не подано, а в призначенні експертизи суд безпідставно відмовив. 
Позиція інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу Дніпровська міська рада зазначає, що у жодного із відповідачів немає правовстановлюючих документів на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстрація права власності на спірний самочинний об`єкт нерухомості за ТОВ «Точка-М» перешкоджає міській раді реалізовувати всі правомочності власника земельної ділянки, на якій цей об`єкт знаходиться. Якщо власник земельної ділянки заперечує проти самочинного будівництва на його ділянці, то він може вимагати знесення самочинного будівництва особою, яка його збудувала, або за її рахунок. Тому суди зробили правильний висновок про усунення Дніпровській міській раді перешкод у користуванні земельною ділянкою. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська                          від 16 лютого 2017 року в цивільній справі № 202/1032/17 задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 , зобов`язано ОСОБА_5 повернути ОСОБА_1 , серед іншого, правовстановлюючі документи та оригінал технічного паспорта на будівлю підприємства торгівлі загальною площею 27,0 кв. м (літера А-1), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з торгової зали площею 27,0 кв. м. Визнано за ОСОБА_1 право власності на ряд торгівельних павільйонів, зокрема й на будівлю підприємства торгівлі загальною площею 27,0 кв. м (літ. А-1), що знаходиться за адресою:                                    АДРЕСА_1 та складається з торгової зали площею 27,0 кв. м. 
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня  2017 року за заявою відповідача ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення це рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2017 року скасовано, справу призначено до розгляду. 
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2017 року у зв`язку із неявкою позивача позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про зобов`язання вчинити певні дії залишено без розгляду.
Водночас 03 березня 2017 року (в період чинності заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2017 року), за ОСОБА_1 було зареєстроване право власності на будівлю підприємства торгівлі загальною площею 27,0 кв. м (літера А-1), що знаходиться за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 .
21 березня 2017 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Румянцевою І. О., за яким ОСОБА_1 продав по 1/2 частини будівлі підприємства торгівлі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 
22 березня 2021 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ТОВ «Точка-М» складений акт приймання-передачі нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницьким С. І., яким                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 передали до статутного фонду ТОВ «Точка-М» вказану будівлю підприємства торгівлі.
22 червня 2021 року цим же приватним нотаріусом зареєстроване за                                 ТОВ «Точка-М» право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна на підставі акта приймання-передачі нерухомого майна від 22 червня 2021 року.
Отже, кінцевим власником спірного нерухомого майна є ТОВ «Точка-М».
За відкритими даними із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, кінцевими бенефіціарними власниками та засновниками ТОВ «Точка-М» є ОСОБА_2 і ОСОБА_6 
18 серпня 2021 року ТОВ «Точка-М» зверталося до Дніпровської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0044 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та на якій розміщена будівля підприємства торгівлі літ. А-1, загальною площею 27,0 кв. м, для ведення комерційної діяльності приватного підприємця.
Листом Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради                          від 05 жовтня 2021 року за № 7/9-1364 за результатами розгляду цього клопотання повідомлено, що за матеріалами генерального плану розвитку міста запитувана земельна ділянка розташована в межах просп. Праці. Відповідно до статті 18 Закону України «Про автомобільні дороги» розташування будь-яких об`єктів, будівель, споруд або їх частин в межах червоних ліній вулиці не допускається. За даними інформаційної бази містобудівного кадастру: в межах запитуваної ділянки відсутні будь-які об`єкти; відсутні відомості щодо наявності дозвільної та проектної документації на зазначений об`єкт, наявності розпорядчих документів про присвоєння об`єкту офіційної адреси, прийняття об`єкта в експлуатацію. Право власності на об`єкт було визнано за попередніми власниками на підставі заочного рішення Індустріального районного суду                      м. Дніпропетровська від 16 лютого 2017 року. Згідно з частиною восьмою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється. Відповідно до топографічного матеріалу М 1:500 земельна ділянка розташована в охоронних зонах дощової каналізації Д=600 мм, газопроводу середнього тиску Д=108 мм, високовольтних електрокабелів. Об`єкт розташований безпосередньо на газопроводі середнього тиску Д=108 мм, високовольтних електрокабелях, що є порушенням правового режиму використання земельної ділянки в охоронних зонах інженерних мереж, визначеного чинним законодавством України, будівельними нормами, державними стандартами та правилами. Розміщення об`єкта не відповідає вимогам містобудівної документації, чинного законодавства України, будівельним нормам, державним стандартам та правилам. Враховуючи зазначене, підготувати проєкт рішення стосовно надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 не вбачається можливим.
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу (далі - ЗК) України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, крім іншого, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Згідно із статтею 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Статтею 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон                       № 1952-IV) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.
Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону № 1952-IV не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.
Формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.
Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного.
Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.
За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.
Однак така вимога має бути заявлена до належного суб`єкта, що має відповідати за позовом. 
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). Відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої можливо було б задовольнити позовні вимоги. З огляду на зміст наведених норм захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача.
Частиною четвертою статті 376 ЦК України передбачено, що в разі якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Однак згідно зі статтею 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
У постанові Верховного Суду від 19 березня 2024 року в справі № 915/1439/21, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, сформульовано правовий висновок про те, що спеціальним законом є ЗК України, імперативна норма частини другої статті 212 якого підлягає пріоритетному застосуванню до спірних правовідносин, пов`язаних із встановленням суб`єктного складу осіб, зобов`язаних повернути власнику землі самовільно зайняті земельних ділянок, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, а в іншій частині, не врегульованій ЗК України, можуть застосовуватися норми ЦК України, зокрема, статті 376 цього Кодексу.
Адже на відміну від положень частини четвертої статті 376 ЦК України, які обмежують коло осіб, зобов`язаних знести об`єкт самочинного будівництва, їх забудовником (колишнім або теперішнім), норма частини другої статті 212 ЗК України суттєво розширює суб`єктний склад зобов`язаних осіб за рахунок громадян і юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки, та до яких можна віднести осіб, які придбали об`єкт самочинного будівництва в забудовника та зареєстрували право власності на такий об`єкт.
Схожий за змістом висновок щодо пріоритетного застосування до подібних правовідносин положень частини другої статті 212 ЗК України як спеціальної норми права викладено в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10 жовтня 2023 року в справі                                  № 915/1416/21.
Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду наразі також дотримується усталеної правової позиції в питанні визначення належним відповідачем за позовом власника землі про знесення об`єкта самочинного будівництва не забудовника, а саме останнього набувача такого об`єкта, який зареєстрував за собою право власності на самочинне будівництво (постанови від 02 червня          2021 року в справі № 509/11/17, від 30 вересня 2022 року в справі                                       № 201/2471/20, від 15 березня 2023 року в справі № 205/213/22, від 05 квітня 2023 року в справі № 199/6251/18, від 31 травня 2023 року в справі                                   № 201/4483/20).
У цій справі суди за встановлених обставин про те, що власником спірного нерухомого майна є ТОВ «Точка-М»,зобов`язали ОСОБА_1 (забудовника) знести за власний рахунок самочинно побудований об`єкт будівництва, який складається з будівлі підприємства торгівлі літ. А-1, загальною площею                           27,0 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1192066812101.
Крім того, у провадженні господарського суду перебувала подібна справа                         № 904/6709/23 за позовом Дніпровської міської ради до ТОВ «Точка-М», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання знести об`єкт нерухомого майна, скасування державної реєстрації та припинення права власності розглядається в порядку господарського судочинства. 
У справі № 904/6709/23 Дніпровська міська рада просила усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 шляхом зобов`язання ТОВ «Точка-М» знести об`єкт нерухомого майна, а саме - торгівельний павільйон літ. А-1, загальною площею 95,4 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1191928912101; скасувати державну реєстрацію та припинити право власності на об`єкт нерухомого майна.
13 травня 2024 року рішенням Господарського суду Дніпропетровської області, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27 листопада 2024 року, позов Дніпровської міської ради до ТОВ «Точка-М» у справі № 904/6709/23 задоволено. Суди мотивували висновки тим, що відсутні будь-які докази того, що торгівельний павільйон був у встановленому законом порядку введений в експлуатацію та відповідає архітектурно-будівельним нормам, відсутні й будь-які докази наявності правових підстав зайняття земельної ділянки відповідачем - ТОВ «Точка-М». Державна реєстрація права власності за ОСОБА_1 та в подальшому за ТОВ «Точка-М» на нежитлову будівлю здійснена за відсутності належних правових підстав, порушує встановлений чинним законодавством порядок проведення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна та підлягає скасуванню. 
Тобто в справі № 904/6709/23 за подібних правовідносин та між тими ж учасниками виснувано, що земельна ділянка Дніпровської міської ради самовільно зайнята останнім набувачем - ТОВ «Точка-М», який відповідальний за знесення самочинного будівництва. 
Матеріали цієї справи не містять доказів, що саме ОСОБА_1 звів спірну нерухомість, оскільки право власності за ОСОБА_1 було зареєстровано на підставі рішення суду, де підставою позову зазначено порушення його права на приватизацію спірного майна. 
Пред`явлення позову до неналежного відповідача  (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19, від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20, від 13 грудня 2023 року в справі                                   № 753/8710/21).
У цій справі ОСОБА_1 не є особою, на яку покладається обов`язок  знести самочинно побудоване нерухоме майно, що складається з будівлі підприємства торгівлі літ. А-1, загальною площею 27,0 кв. м, розташоване за адресою:                         АДРЕСА_1 , тому в задоволенні позовних вимог до                    ОСОБА_1 необхідно відмовити в повному обсязі, що суди не врахували. 
Пред`явлення позовної вимоги до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові та виключає необхідність надання Верховним Судом оцінки іншим аргументам учасників справи. 
Тому колегія суддів не досліджує інші доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо суті спору, заявленого до нього. 
Вимога про знесення самочинного будівництва в цій справі заявлена крім ОСОБА_1 також до ТОВ «Точка-М». Щодо цього Верховний Суд зауважує таке.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Під час визначення предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (частина перша статті 19 ЦПК України).
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга статті 4 ГПК України).
Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Спір у справі, що переглядається, в частині позовних вимог, заявлених Дніпровською міською радою до ТОВ«Точка-М», стосується правомірності набуття речового права на самочинне будівництво між двома юридичними особами, тому за суб`єктним критерієм підлягає розгляду в порядку господарської юрисдикції, що виключає його розгляд у зазначеній частині в порядку цивільного судочинства.
Однією з підстав закриття провадження у справі є те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).
З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині позовних вимог до ТОВ «Точка-М» слід скасувати, провадження у справі в цій частині закрити.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги (частина перша та друга статті 414 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених                     статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. 
У частині вимог до ОСОБА_1 позов заявлено до неналежного відповідача, тому в цій частині судові рішення необхідно скасувати на підставі статті 412 ЦПК України із ухваленням нового рішення про відмову в позові до ОСОБА_1 . 
У частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права власності на об`єкт та скасування державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно із закриттям розділу судові рішення  цими сторонами не оскаржені, тому Верховним Судом не переглядаються. 
Щодо розподілу судових витрат
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141, 142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За обставин відмови Верховним Судом у позові до ОСОБА_1 понесені ним судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі 33 142,00 грн (14 982,00+18 160,00) підлягають стягненню з Дніпровської міської ради. 
Із матеріалів справи вбачається, що Дніпровська міська рада за подання позову сплатила 6 810,00 грн, а ТОВ «Точка-М»за подання апеляційної скарги - 14 982,00 грн. 
Верховний суд закрив провадження у справі в частині позовних вимог Дніпровської міської ради до ТОВ «Точка-М».
Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття провадження в справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), зокрема в апеляційній та касаційній інстанціях (пункт 5 частини першої статті 7 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір»).
Керуючись статтями 400, 412, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Погорілого Антона Михайловича задовольнити частково.
 
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня                            2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада                    2024 року скасувати в частині вирішення позовних вимог до  ОСОБА_1  та Товариства з обмеженою відповідальністю «Точка-М». 
У задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання знести самочинно побудоване нерухоме майно, припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, скасування державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно із закриттям розділу відмовити. 
Провадження в справі за позовом Дніпровської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Точка-М» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання знести самочинно побудоване нерухоме майно, припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, скасування державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно із закриттям розділу закрити.
Повідомити Дніпровську міську раду, що розгляд цієї справи в частині вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Точка-М» віднесений до юрисдикції господарського суду.
Стягнути із Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1  судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі 33 142,00 гривень. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          О. М. Ситнік
                                                                                                                      В. М. Ігнатенко
                                                                                                                 С. О. Карпенко
                                                                                                                 В. В. Сердюк
                                                                                                                      І. М. Фаловська