ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2025 року 
м. Київ

справа № 280/4993/20
касаційне провадження № К/9901/25581/21  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Бившевої Л.І.,
суддів: Хохуляка В.В.,  Ханової  Р.Ф., 

розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегарон Люкс» (далі - Товариство) на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 29.04.2021 (головуючий суддя - Сафронова С.В., судді - Мельниу В.В., Чепурнов Д.В.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегарон Люкс» до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі - Управління) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
УСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Мегарон Люкс» (далі - Товариство, позивач, платник) звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі - Управління, відповідач, контролюючий орган), в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 01.07.2020 №0005510509.
Обґрунтовуючи вимоги, позивач послався на те, що суми податкового кредиту були сформовані ним по реальному правочину, що пов`язані із його господарською діяльністю, зокрема з ТОВ «Олівін Груп». Зазначив, що господарські операції із зазначеним контрагентом фактично відбулися, спричинили зміну активів та зобов`язань Товариства, а висновки податкового органу, викладені в акті перевірки, ґрунтуються лише на припущеннях, не підтверджуються об`єктивними даними і не можуть слугувати підставою для висновків про нереальність господарських операцій між позивачем та вказаним контрагентом, відтак оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню. 
Запорізький окружний адміністративний суд рішенням від 17.11.2020 позов задовольнив: визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення від 01.07.2020 №0005510509.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Товариством правомірно включено до складу податкового кредиту суми за господарськими операціями із зазначеним вище контрагентом, оскільки такі операції підтверджені належними первинними документами, відбулися реальні зміни майнового стану платника податків, господарські операції спричинили зміни в структурі активів і зобов`язань платника податків, сприяли отриманню доходу, а відтак оспорюване податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню. Також, суди вказали, що контролюючим органом не надано документальних підтверджень відсутності фактичного виконання господарських операцій за вказаним договором, узгодженості дій позивача з контрагентом з метою незаконного отримання податкової вигоди або його обізнаності з можливими протиправними діями постачальників/виконавців, а тому твердження відповідача про відсутність реального характеру договору, укладеного між позивачем та ТОВ «Олівін Груп», не є обґрунтованими та не підтвердженими належними засобами доказування, оскільки, позиція податкового органу щодо суперечності спірної угоди інтересам держави не підкріплена відповідними доказами чи судовими рішеннями.  Щодо доводів податкового органу про відсутності у ТОВ «Олівін Груп» достатніх виробничих потужностей та працівників, то суд зазначив, що  дана обставина не свідчить про невиконання цим суб`єктом договірних зобов`язань перед позивачем, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин вказана юридична особа не була позбавлені права укладати з іншими суб`єктами господарювання субпідрядних договорів, договорів оренди обладнання, транспортних засобів тощо з метою використання відповідних основних фондів, устаткування та інших ресурсів для забезпечення власної господарської діяльності, з урахуванням того, що господарські операції, які відбувались між позивачем та його контрагентом, не є складними та не потребують великої кількості спеціальної техніки, обладнання, працівників, тощо, оскільки фактично операції зводились до купівлі-продажу/перепродажу товару. Крім того, суд першої інстанції відзначив, що наявність кримінального провадження  у якому фігурує контрагент позивача, в якому не винесено вирок суду у кримінальному провадженні або ухвали про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, в силу приписів статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, не є підставою для визнання спірних господарських операцій нереальними, з урахуванням того, що листом від 06.03.2020 Слідче управління, яке здійснює розслідування кримінального провадження №32019080000000056, повідомило контролюючий орган про те, що слідче управління не має можливості надати інформацію, яка може бути використана як доказ протиправної діяльності ТОВ «Олівін Груп», оскільки така інформація відсутня. 
Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 29.04.2021 скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове, яким у задоволенні позову відмовив повністю.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що апеляційним судом у цій справі не встановлено обставин, які свідчать про добросовісність позивача як платника податків під час здійснення господарських операцій з ТОВ «Олівін Групп», а навпаки  свідчать про те, що позивач, отримуючи товар від свого контрагента, водночас постачав цей товар на адресу своїх покупців, зокрема, ТОВ «Агропродтех», ТОВ Фірма «АДА» та ТОВ «ТД «ФІДЛАЙФ», контролюючи завантаження автомобілів на складі переробника товару та транспортував придбаний у ТОВ «Олівін Групп» товар у напрямку Донецької області навіть без завезення цього товару на свій склад у Запорізкій області.
Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, Товариство подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішенян суду першої інстанції.
Підставою для касаційного оскарження скаржник визначив пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час вчинення відповідної процесуальної дії, далі - КАС України), а саме -неврахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21.08.2018 у справі № 804/76/15, від 11.09.2018 у справі № 815/6105/17, від 17.12.2018 у справі № 509/4156/15-а, від 22.10.2020 у справі № 296/3212/16-а, від 06.06.2019 у справі № 804/4435/16, від 12.04.2021 у справі № 160/7840/20, від 20.01.2020 у справі № 280/584/19.
Зокрема, скаржник посилається на те, що судом апеляційної інстанції не було надано належної правової оцінки тому, що реальність господарських операцій з ТОВ «Олівін Групп» підтверджена належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які не містять дефектів форми та змісту, що призвело до зміни в структурі активі Товариства, яке реалізувало придбану у зазначеного контрагента продукцію іншим суб`єктам господарювання та отримало дохід; за відсутності у кримінальному провадженні, фігурантом у якому є ТОВ «Олівін Групп», вироку суду, уповноваженого на оцінку матеріалів досудового розслідування, посилання на такі матеріали кримінального провадження є передчасними та безпідставними і не можуть бути покладені в основу висновків про діяльність контрагента та, в свою чергу, і Товариства.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 15.07.2021 відкрив провадження за касаційною скаргою та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.
У відзиві на касаційну скаргу Управління просить суд відмовити у її задоволенні, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 11.08.2025 призначив справу до касаційного розгляду у спрощеному провадженні без повідомлення сторін на 12.08.2025.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи Товариства та дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судами попередніх інстанцій установлено, що Управлінням було проведено документальну позапланову виїзну перевірку податкових декларацій Товариства з податку на додану вартість за травень, червень 2019 року з метою встановлення достовірності нарахування від`ємного значення з податку на додану вартість, результати якої оформлені актом від 10.06.2020 №142/08-01-05-09/41513628 (далі - акт перевірки), за висновками якого Товариством були порушені вимоги пунктів 198.1, 198.2, 198.3 статті 198, пунктів  201.1, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, у зв`язку з чим контролюючий орган дійшов висновку про завищення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість за червень 2019 року на 686069,00 грн.
У акті перевірки контролюючий орган дійшов висновку про відсутність реального здійснення господарських операцій між Товариством та ТОВ «Олівін Групп», який ґрунтується на аналізі інформації, що зберігається в інформаційних базах даних ДФС України ІС «Податковий блок», оскільки вказаний контрагент не мав достатніх можливостей для здійснення вказаних господарських операцій.
Зокрема, у акті перевірки було вказано, що основним видом діяльності ТОВ «Олівін Групп» є неспеціалізована оптова торгівля (46.90), згідно звітів нарахування єдиного внеску за травень-червень 2019 року  облікова чисельність штатних працівників - 6 (з них 5 жінок), згідно фінансової звітності субєкта малого підприємництва за 1 півріччя 2019 року  основні засоби складають 2,40 тис.грн. Також, у акті перевірки було вказано, що ТОВ «Олівін Групп» є фігурантом кримінального провадження № 32019080000000056 від 10.10.2019, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною першої статті 205-1 Кримінального кодексу України. Крім того, у акті перевірки зазначено, що згідно відповідей від національної поліції України автомобілі, зазначені у товарно-транспортних накладних, наданих Товариством до перевірки, відповідно до даних ІП «Гаопун» пересувалися по інших маршрутах, аніж зазначено у цих товарно-транспортних накладних.
На підставі висновків вказаного акта перевірки, Управлінням було прийняте податкове повідомлення-рішення за формою «В4» від 01.07.2020 №0005510509, яким Товариству зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість за червень 2019 року на суму 686069,00 грн.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковий кодекс України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - ПК України), який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені у статті 44 ПК України. 
Згідно з абзацами першим, другим пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначено Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію. 

Визначення поняття господарської операції також наведене у статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», згідно положень якої господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

За змістом частин першої та другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Слід зазначити, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 

Отже, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Відповідно до наведеного вище визначення господарська операція пов`язане не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК України.

За приписами підпункту «а» пункту 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України встановлено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Положеннями пункту 198.3 статті 198 ПК України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою  пунктом 193.1  статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку, зокрема, з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до абзацу 1 пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими  пунктом 201.11  статті 201 цього Кодексу.

Право на формування податкових вигод виникає у покупця за наявності сукупності обставин та підстав, однією із яких є ділова мета. 

Відповідно до підпункту 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 ПК розумна економічна причина (ділова мета) - це причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Будь-який документ, виданий від імені суб`єкта господарювання (платника податків), що не був позбавлений відповідного статусу на час складення цього документа, має силу первинного документа та згідно зі статтею 44 ПК України та статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підтверджує дані податкового обліку суб`єкта господарювання та/або його контрагентів у тому разі, якщо цей документ містить, зокрема: достовірні дані про фактично здійснену господарську операцію та відображає її економічну суть; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Водночас, інший платник податків під час використання такого документа у своєму податковому обліку повинен діяти розумно, добросовісно та з належною обачністю, а також сумніву в достовірності даних, внесених до відповідного документа своїм контрагентом, у тому числі стосовно даних щодо можливих дефектів правового статусу такого контрагента, а також щодо підпису та інших засобів ідентифікації представників контрагента, які брали участь у господарській операції.

Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування витрат чи податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не було встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженості дій між ними.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про те, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Як було установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Товариство (покупець) мало господарські взаємовідносини з ТОВ «Олівін Гпупп» (постачальник) згідно договору № 16/19 від 13.03.2019, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця товар, іменовану надалі «товар», а покупець зобов`язується сплатити вартість за товар та прийняти його на умовах цього договору (пункт 1.1 статті 1 договору). Покупець передає постачальнику в усній формі замовлення (далі - заявка) на постачання певного асортименту, кількості товару та бажаних термінів поставки. На підставі заявки постачальник формує рахунок-фактуру із зазначенням ціни, кількості та асортименту товару (пункт 1.2 статті 1 договору). Постачання товару здійснюється за домовленістю сторін на умовах EXW - Донецька область, Слов`янський р-н, с. Привілля, вул. Залізнична, 7, відповідно до тлумачення міжнародних правил Інкотермс-2010, якщо інше не визначено сторонами відповідною додатковою угодою до цього договору (пункт 3.1 статті 3 договору).

Матеріалами справи підтверджується та не заперечувалось контролюючим органом у акті перевірки, що за вказаним договором позивачем протягом травня-червня 2019 року у ТОВ «Олівін Групп» був придбаний товар - шрот соняшниковий.

На підтвердження здійснення господарських операцій за вказаним договором позивачем були надані належним чином оформлені первинні бухгалтерські та інші документи, які не містять дефектів форми та змісту, а саме: податкові та видаткові накладні, товарно-транспортні накладні (пунктом навантаження у яких вказано: Донецька область, Слов`янський р-н, с. Привілля, вул. Залізнична, 7), рахунки на оплату, платіжні доручення щодо оплати вартості придбаного товару.

Також, на підтвердження реальності здійснених господарських операцій Товариство посилалося на те, що придбаний у ТОВ «Олівін Групп» товар був реалізований позивачем іншим суб`єктам господарювання, зокрема, ТОВ «Агропродтех», ТОВ Фірма «АДА» та ТОВ «ТД «ФІДЛАЙФ», який потім транспортувався позивачем до вказаних покупців, на підтвердженням того Товариством було надано договір про надання транспортного експедирування, акти надання послуг з автоперевезення, платіжні доручення щодо оплати послуг з автоперевезення товару.

З огляду на викладене, Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що наданими позивачем доказами, наявними у матеріалах справи, підтверджується використання придбаної позивачем сільськогосподарської продукції у його господарській діяльності, надані первинні документи відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та у повному обсязі відображають і підтверджують зміст господарських операцій між позивачем та його контрагентом.

Колегія судів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що  Управління не довело належними доказами, що договір, укладений між Товариством та ТОВ «Олівін Групп» був укладений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, а поставка товару за цим договором не мала реального змісту, оскільки господарська діяльність з перепродажу придбаних товарів не заборонена законодавством.

Разом з тим, приймаючи рішення про відмову Товариству у позові суд апеляційної інстанції погодився з висновками контролюючого органу про нереальність здійснених господарських операцій з підстав відсутності у  ТОВ «Олівін Групп» достатньої кількості матеріально-технічної бази та трудових ресурсів для здійснення господарської діяльності, що ставить під сумнів постачання товару та свідчить про належність контрагента позивача до «вигодотранспортуючих суб`єктів».

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.07.2022 у справі №160/3364/19 виснувала, зокрема, що платник податків не може бути обмежений у використанні первинного документа для цілей податкового обліку в тому разі, якщо безпосередньо він не вносив до такого документа неправдиві (недостовірні) відомості. Всі негативні наслідки, пов`язані з недостовірністю даних, зазначених у первинному документі, мають покладатися виключно на ту особу, яка їх внесла. Якщо іншою особою були внесені до документа відомості щодо учасника господарської операції, який має дефекти правового статусу, то добросовісний платник податків, який скористався відповідним документом для підтвердження даних свого податкового обліку, не може зазнавати жодних негативних наслідків у тому разі, якщо інші обставини, зазначені в первинному документі, зокрема рух відповідних активів, мали місце. При цьому, має враховуватися реальна можливість платника податків пересвідчитися у тому, чи були достовірними відомості, що внесені до первинного документа його контрагентом.

Такий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила, застосувавши норму частини восьмої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», згідно з якою відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи. Цю норму Велика Палата Верховного Суду тлумачила як таку, в якій  відображено принцип індивідуальної відповідальності платника податків за внесення недостовірних відомостей до первинних документів.
Велика Палата Верховного Суду також звернула увагу на те, що 23.05.2020 набрали чинності зміни до статті 112 ПК України, внесені Законом України від 16.01.2020 № 466-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі - Закон № 466-IX).
Так, відповідно до пункту 112.2 статті 112 ПК України (у редакції Закону № 466-IX) особа вважається винною у вчиненні правопорушення, якщо буде встановлено, що вона мала можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких цим Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжила достатніх заходів щодо їх дотримання. Вжиті платником податків заходи щодо дотримання правил та норм податкового законодавства вважаються достатніми, якщо контролюючий орган не доведе, що, вчиняючи певні дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, платник податків діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності.
За висновком Великої Палати Верховного Суду зміни до статті 112 ПК України фактично закріпили нормативно ті підходи, які й до цього активно використовувалися в судовій практиці, а саме: доктрини належної обачності та індивідуальної юридичної відповідальності, - застосовували рішення Європейського суду з прав людини «Інтерсплав проти України», у якому позиція щодо «залученості» платника податків до протиправних діянь контрагента фактично запроваджувала ту саму належну обачність, яка згодом була відображена в Законі № 466-ІХ. Сам собою факт використання первинних документів з недостовірними даними для підтвердження обставин здійснення господарської операції не повинен автоматично вказувати на безпідставність даних податкового обліку. Натомість контролюючий орган має довести, що платник податків, приймаючи від контрагентів та використовуючи певні документи для цілей податкового обліку, діяв нерозумно, недобросовісно або без належної обачності. А це також пов`язано з фактичною можливістю й економічною доцільністю перевірки самим платником податків достовірності відомостей, які були включені до первинних документів. Мають бути наявні докази того, що розумними заходами добросовісний платник податків міг перевірити правдивість відповідних документів, а також мав достатні підстави, діючи з належною обачністю, для обґрунтованих сумнівів у їх змісті.
Водночас, у акті перевірки та заявах по справі Управління не наводило доводів, що Товариство самостійно внесло до первинних документів недостовірну інформацію щодо придбання сільськогосподарської продукції та/або щодо  його постачальника. Так само контролюючий не зазначав та не надавав доказів, що Товариство було обізнане щодо недостовірності даних про постачальника у первинних документах, на підставі яких задекларувало дані свого податкового обліку, зокрема, щодо податкового кредиту. У справі відсутні докази, що у Товариства були обґрунтовані підстави сумніватись у достовірності відомостей в первинних документах щодо його постачальника. Доводів такого змісту, так само як і доводів, що Товариство діяло без належної обачності, використовуючи первинні документи для цілей податкового обліку, Управління у заявах по справі не наводило.
Суд першої інстанції також обґрунтовано відхилив як безпідставні посилання скаржника на матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні, в якому фігурує контрагент позивача, оскільки, вирок щодо посадової особи контрагента, а також ухвала про звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не можуть створювати преюдицію для адміністративного суду, якщо тільки суд кримінальної юрисдикції не встановив конкретні обставини щодо дій чи бездіяльності позивача. Такі вирок чи ухвала суду за результатами розгляду кримінального провадження мають оцінюватися адміністративним судом разом з наданими первинними документами та обставинами щодо наявності первинних документів, правомірності їх оформлення, можливості виконання (здійснення) спірних господарських операцій, їх зв`язку з господарською діяльністю позивача та можливого використання придбаного товару (робіт, послуг) у подальшій діяльності.
При цьому, доказів існування вироку у кримінальному провадженні, на яке посилався контролюючий орган, матеріали справи не містять, тоді як містять лист від 06.03.2020 Слідчого управління, яке здійснює розслідування кримінального провадження №32019080000000056, яким слідчий орган повідомив Управління про те, що слідче управління не має можливості надати інформацію, яка може бути використана як доказ протиправної діяльності ТОВ «Олівін Груп», оскільки така інформація відсутня.
Також, слід звернути увагу, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.07.2022 у справі №160/3364/19 відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного, зокрема, у постанові від 01.12.2015 у справі №826/15034/17 (№21-3788а15), що статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, у зв`язку із чим господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку. Згідно з висновком Великої Палати формулювання «статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю» не ґрунтується на чинних нормах матеріального права, оскільки статус у юридичному розумінні - це перелік прав та обов`язків певного суб`єкта. Водночас жоден нормативно-правовий акт в Україні не містить визначення статусу фіктивного підприємства. Суб`єкт господарювання з ознаками фіктивності є правосуб`єктним, незважаючи на дефекти при його створенні чи мету діяльності, що суперечить висновку у постанові від 01.12.2015 у справі №826/15034/17 (№21-3788а15), що «господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку».
Застосування  судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права відповідає вищенаведеним висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.07.2022 у справі №160/3364/19. 
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, тоді як суд апеляційної інстанції безпідставно скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.
З урахуванням наведеного, касаційна скарга Товариства підлягає задоволенню, постанова постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 29.04.2021 підлягає скасуванню, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17.11.2020 - залишенню в силі.
Відповідно до статті 352 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених  статтею 341  цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Керуючись п.4 ч.1 ст. 349, ст. 352, ч.ч. 1, 5 ст. 355, ст.ст. 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегарон Люкс» задовольнити.
Постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 29.04.2021 скасувати, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17.11.2020- залишити в силі.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді	Л.І. Бившева В.В. Хохуляк   Р.Ф. Ханова