Номер провадження: 22-ц/813/572/25 
Справа № 522/14648/22
Головуючий у першій інстанції Ковтун Ю. І.
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2025 року                                                                  м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Лозко Ю.П., Назарової М.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Смирнова Лариса Петрівна
на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 27 червня 2023 року
у цивільній справі позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна колишнього подружжя шляхом стягнення компенсації вартості 1/2 частки автомобіля та визнання боргу солідарним

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 яка подана адвокатом Смирновою Ларисою Петрівною до ОСОБА_2 в якій позивачка просить:
1. Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 , на автомобіль BMW-5301, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2001 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , на який зареєстровано право власності на ОСОБА_2 , в період шлюбу, шляхом стягнення компенсації з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартості 1/2 частки автомобіля в розмирі 133840 (сто тридцять три тисячі вісімсот сорок) грн, що в перерахунку на долари США по курсу НБУ становить 3660 доларів США.
2. Визнати борг отриманий за договором позики від 13.09.2021 року, солідарним та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частку боргу у розмірі 54852,90 грн, що в перерахунку на долари США по курсу НБУ становить 1500 доларів США.
3. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір та витрати на правничу (правову) допомогу.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 23 вересня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі - 01 червня 2017 року, подружжям за спільні кошти було придбано автомобіль BMW-5301, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який було зареєстровано на відповідача. Після розірвання шлюбу відповідач забрав автомобіль, виставив його на продаж і заявив, що не бажає ділитись з позивачкою коштами від продажу автомобіля. Згідно висновку судового експерта автотоварознавчої експертизи №7425 від 09.10.2022, середня ринкова вартість автомобіля BMW-5301, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2001 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , станом на 09.10.2022 року становить 267680,00 грн, що в перерахунку на долари США по курсу НБУ становить 7320,00 доларів США. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.
Окрім того, відповідач ОСОБА_2 , працює моряком за межами країни, з серпня 2020 року по жовтень 2021 року перебував у тривалій відпустці, весь цей час доходу не отримував. Її доходу для необхідних потреб проживання не вистачало, тому вона змушена була узяти в борг у своєї сестри ОСОБА_3 за договором позики і розписки від 13.09.2021 року, гроші в сумі 3000,00 доларів США, які були витрачені в інтересах сім`ї, для харчування, оплати комунальних послуг та інше. Борг на даний час не погашений. Факт отримання грошей в борг підтверджується копією договору позики і розпискою. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. З урахуванням того, що відповідач не бажає добровільно поділити набуте майно та отримані боргові зобов`язання за період шлюбу, позивачка змушена звернутись до суду з даним позовом та просити суд поділити автомобіль шляхом припинення її права на автомобіль та стягнення компенсації і визнання боргу солідарним та стягнення 1/2 частки боргу з відповідача на користь позивачки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 27 червня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна колишнього подружжя шляхом стягнення компенсації вартості 1/2 частки автомобіля та визнання боргу солідарним задоволено частково.
Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на 1/2 частину автомобіля BMW-5301, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2001 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 .
Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля BMW-5301, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2001 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 у розмірі 133840 (сто тридцять три тисячі вісімсот сорок) гривень.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 1338,40 (одна тисяча триста тридцять вісім грн. 40 коп.) гривень.

Рішення суду про часткове задоволення позовних вимог вмотивовано тим, що вимога щодо визнання боргу отриманого за договором позики солідарним та стягнення 1/2 частки боргу не підлягає задоволенню, оскільки належних і допустимих доказів про укладення договору позики від 13 вересня 2021 року в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошових коштів за цим договором для задоволення потреб сім`ї, а також, що ОСОБА_2 давав згоду, на укладення такого договору, матеріали справи не містять. Крім того, перебування сторін, на час укладення договору позики у зареєстрованому шлюбі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї. Щодо задоволеної позовної вимоги, про припинення права спільної сумісної власності на 1/2 частину автомобіля та стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля, суд зазначив що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що автомобіль не є спільним майном подружжя, та згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Смирнова Л.П. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність оскаржуваного рішення вимогам ст. 263 ЦПК України, а саме в частині відмови в задоволенні позовних вимог стосовно визнання боргу солідарним, суд допустив порушення норм матеріального та процесуального права, просить частково скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.06.2023 року по цивільній справі № 522/14648/22, стосовно відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання боргу солідарним та стягнення з відповідача 1/2 частки боргового зобов`язання, та постановити в частині скасованого рішення нове рішення, яким задовольнити позовну вимогу у повному обсязі та визнати борг отриманий за договором позики від 13.09.2021 року солідарним, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частку боргу у розмірі 54852, 90 грн, що в перерахунку на долари США по курсу НБУ становить 1500 доларів США. Розподілити судові витрати та стягнути з ОСОБА_2 судовий збір та витрати на правничу (правову) допомогу, з розрахунку та доказами, які будуть представлені суду у терміни передбачені ч. 8 ст. 141 КПК України.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції необґрунтовано не прийняв до уваги норми матеріального права та практику Верховного Суду, які були покладені в основу обґрунтування позовних вимог. Апелянт вважає, що при розгляді справи в частині вимог визнання боргу солідарним суд, безпідставно не врахував пояснення в судовому засіданні представника позивачки стосовно заперечень на пояснення представника відповідача, щодо голослівного заперечення боргу. В скарзі зазначається, що письмовий договір позики може бути оспорений в судовому порядку якщо відповідач його не визнає, і доказом його недійсності повинно бути рішення суду про визнання його недійсним, але суд першої інстанції на думку апелянта формально підійшов до розгляду вищезазначеної позовної вимоги та проявив прихильність до сторони відповідача і без належних доказів та зустрічних позовних вимог фактично визнав цивільний договір позики недійсним, що протирічить нормам матеріального і процесуального права.
Крім того, зазначається, що під час розгляду даної справи суд першої інстанції прийняв від представника відповідача письмові пояснення з доданими письмовими доказами з порушенням терміну їх подання та без доказів відправлення копії таких доказів позивачці. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву та надав доказів своїх заперечень у терміни встановлені судом і таким чином поставив сторону позивачки у незручне положення, позивачка не могла реагувати на заперечення і надавати свої докази на заперечення.
Також, в скарзі акцентується увага на тому, що 29 серпня 2023 року позивачка ОСОБА_1 повернула самостійно борг за договором позики від 13.09.2021 року, на підтвердження чого отримала розписку від позикодавця, копія якої долучена до апеляційної скарги.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Позивачка ОСОБА_1 та її представник, адвокат Смирнова Л.П. в судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги, просили оскаржуване судове рішення частково скасувати, постановити в частині скасованого рішення нове, яким позовну вимогу про визнання боргу солідарним та стягнення з відповідача 1/2 частки боргового зобов`язання задовольнити в повному обсязі.
Судові повістки, адресовані відповідачу ОСОБА_2 повертались на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», тому додатково повідомлення відповідача здійснено через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. 
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін,а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. 
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому її розгляді, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

23 вересня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.11.2022 року у цивільній справі № 522/13133/22.
Під час перебування у шлюбі, а саме 01 червня 2017 року сторонами було придбано автомобіль BMW-5301, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який було зареєстровано на відповідача  ОСОБА_2 . 
Згідно висновку судового експерта автотоварознавчої експертизи №7425 від 09.10.2022, середня ринкова вартість автомобіля BMW-5301, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2001 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , станом на 09.10.2022 становить 267680,00 грн, що в перерахунку на долари США по курсу НБУ становить 7320,00 доларів США.
Відповідно до п. 1.1. договору позики від 13 вересня 2021 року ОСОБА_3 (Позикодавець) передає у власність ОСОБА_1 (Позичальника) грошові кошти у розмірі 3000 тисячі доларів США. Позичальник зобов`язується повернути позичені гроші у термін до 13 березня 2023 року (п. 1.2 Договору).
Згідно розписки від 13 вересня 2021 року ОСОБА_1 отримала у ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 3000 тисячі доларів США.

Рух справи

07.09.2023 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Смирнова Л.П., на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 27 червня 2023 року.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського апеляційного суду від 07.09.2023 року, визначено склад суду, а саме: головуючий суддя: Стахова Н.В., судді учасники колегії: Назарова М.В., Лозко Ю.П.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.09.2023 року апеляційна скарга ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Смирнова Л.П. залишена без руху, та надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.09.2023 року, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Смирнова Л.П. відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06.12.2023 року визнано підготовку справи до апеляційного розгляду закінченою, призначено справу до апеляційного розгляду.
Рішенням Вищої ради правосуддя № 2518/0/15-24 від 20.08.2024 року суддю Стахову Н.В. звільнено, у зв`язку з поданням заяви про відставку.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.09.2024 року, головуючим суддею по справі визначено Карташова О.Ю.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Виходячи із засад диспозитивності, апеляційний суд не перевіряє рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_2 .
Позивачка оскаржує рішення суду тільки в частині не задоволених позивних вимог до ОСОБА_2 , а саме в частині вимоги, щодо визнання боргу отриманого за договором позики та солідарного стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частки боргу, яке і підлягає перегляду в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка як на підставу своїх вимог посилалася на те, що борг за договором позики є спільним боргом подружжя, оскільки грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, для харчування, оплати комунальних послуг та інше, тому підлягає стягненню частина з відповідача.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Таким чином, якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).
У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 205/5882/18 зазначено, що при укладенні договорів одним із подружжя, вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. При вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 грудня 2021 року у справі № 205/4616/15-ц (провадження № 61-12830св21) зазначено, що «у справі, яка переглядається, суди встановили правову природу укладеного між сторонами договору, а саме, що зобов`язання випливають з договору позики, за яким борг не повернуто. З тексту договорів позики вбачається, що стороною договорів є відповідач, який підтверджував отримання сум у борг з обов`язком їх повернення, інших даних, а також підпису відповідачки боргові розписки не містять. Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 була обізнана про договір позики та не заперечувала проти такої позики, а також те, що кошти отримані ОСОБА_2 за договором позики, останнім використані та витрачені в інтересах сім`ї, не надано, а відтак висновок суду апеляційної інстанції про те, що унаслідок укладення ОСОБА_2 договору позики виникло зобов`язання в інтересах сім`ї не відповідає вимогам закону та не узгоджується з матеріалами справи. Покладаючи на відповідачку обов`язок по сплаті частини боргу за договорами позики, суд виходив із того, що відповідачі перебувають у шлюбі, а відтак повинні нести відповідальність перед кредитором спільно. Проте перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї. Подібних висновків дійшов і Верховний Суд у постановах: від 28 серпня 2019 року № 638/20603/16, від 03 травня 2018 року № 639/7335/15 та постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року в справі № 6-55цс13».

Як вбачається з матеріалів справи, договір позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений 13 вересня 2021 року, написана розписка про отримання ОСОБА_1 коштів від ОСОБА_3 в сумі 3000 доларів США. Проте згоди ОСОБА_2 на отримання його дружиною коштів за цією розпискою в розмірі 3000 доларів США, матеріали справи не містять, а встановлені обставини у справі не підтверджують, що кошти за договором позики були надані та використані в інтересах сім`ї, крім того вказані обставини повинен був доводити позивач.
Твердження про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки суд першої інстанції в порушення ч. 9 ст. 83 ЦПК України прийняв заперечення та докази з боку відповідача, які подавались після закінчення підготовчого засідання є безпідставними та таким, що не заслуговують на увагу, оскільки як вбачається з матеріалів справи представником відповідача були подані письмові пояснення, а пояснення по суті справи не є новими доказами у розумінні процесуального закону, а становлять реалізацію його права на подання правової позиції та аргументів, щодо обставин.
ЦПК України не містить заборони на подання письмових пояснень стороною у будь-який момент до закінчення судових дебатів.
Відповідно, дії суду першої інстанції, щодо прийняття письмових пояснень представника відповідача не є процесуальним порушенням і не може свідчити про порушення принципу змагальності чи прийняття позиції відповідача.
Рішення суду першої інстанції обґрунтоване сукупністю досліджених доказів, а не окремими письмовими матеріалами чи доводами сторони відповідача.
Посилання позивачкою, на те, що на час постановлення рішення судом першої інстанції борг за договором позики був не повернутий, а станом на подання апеляційної скарги позивачка борг повернула, не є юридично значливою обставиною, що підтверджує солідарність зобов`язання.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.

Вимога про стягнення витрат на правничу допомогу понесених у суді апеляційної інстанції, не підлягає задоволенню, оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Смирнова Лариса Петрівна, залишити без задоволення.

Рішення Приморського район ного суду міста Одеси від 27 червня 2023 року в оскарженій частині - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.
Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді Ю.П. Лозко

М.В. Назарова