КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4629/2025
Справа № 757/23594/24-ц
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем       України
 
16 липня 2025 року                                                                                 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                 Кашперської Т.Ц.,
суддів                                      Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря               Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Вовка С.В. 22 жовтня 2024 року в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,
 
в с т а н о в и в :
 
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, просила стягнути з відповідача 111573,10 грн. невиплаченої заробітної плати, 218718,50 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вирішити питання про розподіл судових витрат.
Позов мотивувала тим, що з 13 травня 2019 року перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Дієса». 01 вересня 2023 року за угодою сторін вона звільнена з посади начальника відділу аналітики Департаменту логістики, дистрибуції та сервісу відділу аналітики згідно наказу № Z00/31/08 від 31 серпня 2023 року та записів в трудовій книжці. Їй видано копію наказу про звільнення, проте розрахунковий лист чи довідку про суми, нараховані та виплачені під час звільнення, роботодавцем ні в день звільнення, ні згодом на її вимогу надано не було. Останнє надходження коштів на рахунок з призначенням платежу «зарахування заробітної плати за червень 2023 року» в сумі 10144,51 грн. без ПДВ відбулося 25 липня 2023 року. В індивідуальних відомостях про застраховану особу, отриманих з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (довідка ОК-5) відомості про нарахування заробітної плати та сплату страхових внесків за позивача, починаючи з липня 2023 року, відсутні, що свідчить про те, що заборгованість по заробітній платі відповідачем не виплачена, а також не сплачені внески за застраховану особу. В день звільнення і згодом позивач декілька разів самостійно зверталася в усному порядку до керівництва ТОВ «Дієса» з проханням надати письмове повідомлення про нараховані та не виплачені суми при звільненні та виплатити заробітну плату і належну компенсацію за невикористану відпустку, усі звернення були проігноровані відповідачем з посиланням на форс-мажорні обставини. 
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року позов частково задоволено. Стягнуто з ТОВ «Дієса» на користь ОСОБА_1 заборгованість, а саме 88781,44 грн. невиплаченої заробітної плати, 216511,10 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за весь період затримки розрахунку, але не більше як за шість місяців, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн., судовий збір 1211,20 грн., в дохід держави - судовий збір в розмірі 1211,20 грн., допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.
 
Відповідач ТОВ «Дієса», не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку відмовити, в іншій частині про стягнення заробітної плати залишити без змін, вирішити питання про розподіл судових витрат.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив зміст ст. 94, 97, 115, 116, 117 КЗпП України, ст. 263, 617 ЦК України, ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», зазначав, що положеннями ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.  
ТОВ «Дієса» знаходиться під дією форс-мажорних обставин, в зв`язку з чим звернулося до Київської торгово-промислової палати та отримало сертифікат № 3000-24-0827 від 23 квітня 2024 року, у якому визначено початок дії форс-мажорних обставин саме з 12 березня 2022 року, що охоплює період дії трудових правовідносин між сторонами, які припинені за згодою сторін. Таким чином, з 12 березня 2022 року виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, у період існування яких ТОВ «Дієса» об`єктивно, з незалежних від нього причин було позбавлено можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача.
Пояснював, що 01 червня 2023 року на загальнодоступному ресурсі для працівників «MyEldoLife», доступ до якого мають всі працівники ТОВ «Дієса», де розміщуються новини компанії, накази, заяви, бланки тощо було розміщено інформацію про затримку виплати заробітної плати через форс-мажорні обставини в зв`язку з військовою агресією рф та отриманням значних збитків через руйнування основного складу товариства, пограбування та знищення частини магазинів. 
Посилався на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року в справі № 905/857/19 щодо підтвердження обставин форс-мажору належними доказами, зокрема, висновками, експертів та показаннями свідків, підстав звільнення від доказування.
Повідомляв, що ТОВ «Дієса», здійснюючи фінансове оздоровлення, розпочало процедуру затвердження плану санації до відкриття провадження про банкрутство. Ухвалою Господарського суду м. Києва від 24 квітня 2024 року в справі № 910/3368/24 затверджено план санації, встановлено, що збройною агресією рф було завдано збитки відповідачу, перелік яких наводиться в ухвалі, на підставі складених звітів про оцінку збитків та висновку експерта, в орієнтовному розмірі 26 582 675,97 доларів США.
Також в Господарському суді м. Києва вже розглянуто та задоволено два позови ТОВ «Дієса» до держави рф у справі № 910/14555/23 про стягнення 3 868 247,99 доларів США заподіяних збитків та у справі № 910/2735/24 про стягнення 15 950 007,61 доларів США, що крім сертифікату ТПП від 23 квітня 2024 року, є додатковим доказом перебування відповідача під дією форс-мажору.
23 жовтня 2023 року Центральним міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці на підставі направлення від 19 жовтня 2023 року № Ц/2/31277-23 було здійснено позапланову перевірку ТОВ «Дієса» щодо дотримання законодавства про виплату заробітної плати, 31 жовтня 2023 року складено акт перевірки, яким встановлені порушення вимог законодавства про оплату праці, відносно генерального директора складено протокол про адміністративне правопорушення. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24 січня 2024 року в справі № 760/29187/23 провадження в справі про притягнення до адміністративної відповідальності генерального директора ТОВ «Дієса» за ч. 1 ст. 41 КУпАП закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Підставою закриття провадження в справі є встановлення судом, що товариство знаходиться під дією обставин непереборної сили, отже, встановлено відсутність вини роботодавця в особі генерального директора, при затримці оплати праці працівникам під час дії форс-мажорних обставин, дія яких тривала як на момент звільнення працівника, так і продовжується на цей час.
Зазначив, що факт знаходження ТОВ «Дієса» під дією обставин непереборної сили, що спричинило неможливість своєчасно розрахуватись при звільненні, встановлений постановами апеляційних судів у справах № 757/2043/24-ц, № 367/891/24, № 757/3910/24-ц, № 757/49217/23-ц, № 757/5604/24, № 523/7152/24, № 705/2144/24, що не потребує додаткового доказування.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, зазначив, що враховуючи типовість справи по стягненню заробітної плати та середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку, витрати часу на підготовку типової справи, розгляд справи за відсутності представника позивача, сума витрат на правничу допомогу підлягає значному зменшенню до 5000 грн.    
 
Від позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що доведення наявності випадку або непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання, яка має подавати відповідні докази у разі виникнення спору.
Звертала увагу, що лист ТПП України, на який посилається ТОВ «Дієса», не є сертифікатом у розумінні Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» і не підмінює собою сертифікат, не стосується особисто та конкретно саме відповідача. Незважаючи на загальновідомість ситуації із введенням воєнного стану, не варто ігнорувати загальні засади законодавства України про форс-мажор щодо належного повідомлення іншої сторони про настання непереборних обставин, строки такого повідомлення, встановлений порядок звернення до ТПП для засвідчення форс-мажору. 23 квітня 2024 року, майже через 8 місяців після звільнення позивача, відповідач отримав сертифікат про форс-мажорні обставини № 3000-24-0827, яким Київська ТПП засвідчила форс-мажорні обставини: збройна агресія рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану в Україні, відсутність доступу/та або знищення активів (основних засобів та товарів) через тимчасову окупацію та активні бойові дії на території України, що призвело до неможливості відновлення господарської діяльності підприємства в повному обсязі; повне знищення активів підприємства (основних засобів і товарів) у с. Квітневе Броварського району, де знаходився основний товарний склад внаслідок пожежі через потрапляння бойових снарядів у покрівлю складу та визначила період дії форс-мажорних обставин з 12 березня 2022 року, які тривають на час видачі сертифікату. 
Проте даний сертифікат не засвідчує неможливість виконання внаслідок перебування ТОВ «Дієса» під дією обставин непереборної сили своїх зобов`язань перед працівником та не може вважатись належним доказом у спорі між відповідачем та позивачем, оскільки за своїм змістом адресований не позивачу, а державним органам, та не стосується невиконання зобов`язань, які випливають з трудового договору та актів законодавства про працю, а стосуються неможливості виконання відповідачем своїх зобов`язань перед вказаними у сертифікаті державними органами, отриманий для уникнення штрафних санкцій.
Посилалася на правові висновки Верховного Суду від 15 червня 2023 року у справі № 910/8580/22 про те, що сама по собі збройна агресія проти України та воєнний стан не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань. 
Зазначала, що з початком повномасштабної збройної агресії ТОВ «Дієса» не припиняло повністю будь-яку свою діяльність, і введений режим воєнного стану не означає, що відповідач не може здійснювати та не здійснює свою господарську діяльність та не має прибутку. Крім того, місце роботи позивача було розташоване у м. Київ, яке ніколи не перебувало під окупацією рф.
Вважала безпідставними доводи відповідача про наявність матеріальних збитків, які він поніс за період окупації, оскільки незрозумілим залишається причинно-наслідковий зв`язок між пошкодженими виробничими базами та будівлями на балансі відповідача, та позбавленням позивача права на своєчасну заробітну плату за сумлінно виконану роботу. Відповідач фактично доводить факт неможливості виконати умови ст. 116 КЗпП України через заподіяні йому збитки, наслідком яких є відсутність у нього коштів.
Посилалася на правові висновки Верховного Суду в постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 910/15264/21 про те, що повідомлення про форс-мажор має бути направлено іншій стороні якнайшвидше, а неповідомлення чи несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідності, якщо це передбачено договором. 
Наголошувала, що відповідач ані у 2022 році, ані у 2023 році жодним чином належним способом не повідомляв позивача про те, що ТОВ «Дієса» перебуває у форс-мажорних обставинах та не зможе виплачувати заробітну плату і взагалі про затримки та труднощі із виплатою належних позивачу грошових коштів. При цьому паперові роздруківки «MyEldoLife», надані відповідачем до суду, не можуть вважатися належними доказами згідно процесуального закону.
Вказувала, що ухвала Господарського суду м. Києва від 24 квітня 2024 року та постанова Північного апеляційного господарського суду від 27 серпня 2024 року в справі № 910/3368/24 не є преюдиційними для цієї справи та скасовані Верховним Судом 26 листопада 2024 року; постанова Солом`янського районного суду м. Києва від 24 січня 2024 року у справі № 760/29187/23 також не є преюдиційною для цієї справи, а встановлені цим рішенням під час розгляду справи про адміністративне правопорушення обставини не є такими, що не підлягають доказуванню; рішення Господарського суду м. Києва про стягнення збитків з рф не є преюдиційними, посилання ТОВ «Дієса» на розгляд цих справ як доказ скрутного фінансового становища відповідача є безпідставними, їх зміст не дає можливість перевірити відомості про матеріальний стан відповідача, наявність коштів на його рахунках на момент звільнення позивача.   
Звертала увагу, що ряд колишніх працівників, якими теж подано позови до ТОВ «Дієса», були прийняті на роботу після звільнення позивача, що свідчить про те, що відповідач проводив набір працівників, не плануючи розраховуватись з ними, свідомо використавши людський ресурс у власних цілях. Відповідачем не надано доказів про матеріальний стан ТОВ «Дієса», наявність чи відсутність коштів на рахунку на момент звільнення. 
Натомість, згідно даних з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що в період з липня по грудень 2023 року ТОВ «Дієса» активно оскаржувало судові рішення в апеляційному порядку в різних господарських справах, завжди сплачуючи при цьому судовий збір.
Вважала, що заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката в цій справі є співмірним зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.   
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.
 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала в трудових правовідносинах з ТОВ «Дієса» з 13 травня 2019 року та була звільнена з 01 вересня 2023 року за згодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу № Z00/31/08/018 від 31 серпня 2023 року (а. с. 22 т. 1). 
На а. с. 23 т. 1 знаходиться копія наказу ТОВ «Дієса» № Z00/31/08/018 від 31 серпня 2023 року про припинення трудового договору, яким передбачено здійснення виплати компенсації за 29 невикористаних календарних днів відпустки (а. с. 23 т. 1).
Згідно виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 , останнє надходження коштів на банківський рахунок позивача з призначенням платежу «Зарахування заробітної плати за червень 2023 року» в сумі 10144,51 грн. без ПДВ, було 25 липня 2023 року (а. с. 24 - 25 т. 1).
В Індивідуальних відомостях про застраховану особу, отриманих з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (довідка ОК-5) відомості про нарахування заробітної плати та сплату страхових внесків за позивача, починаючи з липня 2023 року, відсутні (а. с. 26 - 29 т. 1).  
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Крім того, під час апеляційного перегляду позивачем долучено до матеріалів справи копію сертифікату Київської ТПП від 23 квітня 2023 року № 3000-24-0827, яким засвідчено форс-мажорні обставини: збройна агресія рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану в України, відсутність доступу та/або знищення активів (основних засобів та товарів) через тимчасову окупацію й активні бойові дії на території України, що призвело до неможливості відновлення господарської діяльності підприємства у повному обсязі, повне знищення активів підприємства (основних засобів та товарів) за адресою вул. Гоголівська, 1-а с. Квітневе Броварський район Київська обл., де знаходився основний товарний склад внаслідок пожежі через потрапляння бойових снарядів в покрівлю складу (обстріл), ТОВ «Дієса» щодо обов`язку (зобов`язання) а саме вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у термін з 12 березня 2022 року, за ст. 94 та 115 - 117 КЗпП України, ст. 1, 24 Закону України «Про оплату праці», з урахуванням ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» перед Центральним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків та Центральним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці, які унеможливили його виконання в зазначений термін. Період дії форс-мажорних обставин визначено з 12 березня 2022 року, тривають на 23 квітня 2024 року, а. с. 26 - 29 т. 2.
                                                                                                                                             
Апеляційний суд, вирішуючи питання щодо приєднання даного доказу, враховує, що обставини видачі даного сертифікату Київської ТПП від 23 квітня 2023 року № 3000-24-0827 визнавались обома сторонами під час розгляду справи судом першої інстанції, які посилалися на нього, а суд першої інстанції надавав цим обставинам власну оцінку.
 
З метою повного, об`єктивного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та перевірки правильності висновків суду першої інстанції апеляційний суд визнав за необхідне долучити даний доказ до матеріалів справи.
 
Крім того, позивачем під час апеляційного перегляду подано клопотання про витребування доказів, яке було відхилено апеляційним судом як необґрунтоване, оскільки відповідно до ст. 367 ЦПК України позивачем не надано доказів неможливості подання відповідних доказів до суду першої інстанції або заявити відповідне клопотання під час розгляду справи по суті.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
 
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Частинами першою, четвертою та п`ятою статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
 
Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
 
Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
 
Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
 
За положеннями статті 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.
 
Суд, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, стягує на підставі статті 117 КЗпП України на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.
 
Тобто визначальним і достатнім для вирішення питання щодо застосування до роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України,  є встановлення судом вини роботодавця в непроведенні повного розрахунку з працівником у день звільнення.
 
Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
 
Отже, саме роботодавець має надати докази щодо відсутності вини в порушенні строків виплати працівнику сум при звільненні.
 
Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 щодо стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 88481,44 грн., суд першої інстанції врахував наданий відповідачем розрахунковий лист позивача, у якому борг відповідача перед позивачем по заробітній платі, включаючи компенсацію за невикористану відпустку, становить 88481,44 грн. з утриманням податку й інших обов`язкових платежів. 
 
Апеляційний суд враховує, що відповідач у апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції в цілому, однак аргументів проти висновків суду першої інстанції в наведеній частині апеляційна скарга не містить, натомість у апеляційній скарзі зазначено, що отримання заробітної плати є основоположними правами працівника, які в розмірі, визначеному розрахунковими листами, відповідачем не оскаржуються. 
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги зосереджені на оскарженні судового рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
 
Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не надав суду належних і допустимих доказів того, що порушення по невиплаті усіх необхідних сум заробітної плати при звільненні позивача сталися внаслідок настання обставин непереборної сили, форс-мажору, ведення на території, де знаходиться роботодавець, воєнних дій, оскільки такі докази мали бути підтверджені сертифікатом ТПП України. 
 
Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
 
Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
 
У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.
 
24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із  05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який в подальшому продовжувався Указами Президента України та діє дотепер.
 
У листі від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчила, що військова агресія рф проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили).
 
24 березня 2022 року набрав чинності Закон України від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
 
Частинами другою та третьою статті 1 Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.
 
У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю в частині відносин, врегульованих цим Законом.
 
Згідно з частинами другою, третьою статті 10 Закону № 2136-ІХ роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати; роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили; звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.
 
Відповідно до статті 14-1 Закону України від 02 грудня 1997 року № 671/97-ВР«Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.
 
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року в справі № 905/857/10 (провадження № 12-56гс21), у постановах Верховного Суду від 15 лютого 2023 року в справах № № 646/3570/20 (провадження № 61-19278св21), 359/3098/20 (провадження № 61-3969св21) та від 23 червня 2023 року в справі № 638/6855/20 (провадження № 61-8395св22), вказано, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - це сертифікат, виданий в порядку та на підставі статті 14-1Закону про ТПП. Однак обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків.
 
Сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та в сукупності з іншими доказами. Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу. Такі висновки сформульовано в постановах Верховного Суду від 19 серпня 2022 року в справі № 908/2287/17, від 16 липня 2019 року в справі № 917/1053/18, від 14 лютого 2018 року № 926/2343/16, від 25 листопада 2021 року в справі № 905/55/21.
 
Сертифікат торгово-промислової палати не є єдиним або обов`язковим доказом існування форс-мажорних обставин; наявність форс-мажорних обставин може доводитися й іншими доказами, якщо інше не передбачено законом або договором.
Навіть за відсутності сертифіката торгово-промислової палати, отриманого в передбаченому законом порядку, сторона не позбавлена можливість доводити наявність форс-мажорних обставин іншими доказами, якщо інше не встановлено законом чи договором, про що зазначено також в постанові Верховного Суду від 13 вересня 2023 року в справі № 910/7679/22.
 
Сторона відповідача під час судового розгляду справи доводила обставини про перебування під впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), що вплинули на фінансову стабільність ТОВ «Дієса» і поставили під загрозу можливість виконання фінансово-господарських зобов`язань, а також обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, як на підставу для звільнення від відповідальності за несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні позивача.
 
Так, ТОВ «Дієса» на підтвердження своїх заперечень проти позову посилалося на те, що торгова мережа «Eldorado» ТОВ «Дієса» зазнала значних збитків у зв`язку зі збройною агресією рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану в України, відсутність доступу та/або знищення активів (основних засобів та товарів) через тимчасову окупацію й активні бойові дії на території України, що призвело до неможливості відновлення господарської діяльності підприємства у повному обсязі, повне знищення активів підприємства (основних засобів та товарів) за адресою вул. Гоголівська, 1-а с. Квітневе Броварський район Київська обл., де знаходився основний товарний склад, внаслідок пожежі через потрапляння бойових снарядів в покрівлю складу (обстріл), і дані обставини унеможливили забезпечення ТОВ «Дієса» реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати.
 
На підтвердження обставин непереборної сили відповідач, серед інших доказів, посилався на процедуру затвердження плану санації до відкриття провадження про банкрутство, що наразі розглядається Господарським судом м. Києва у справі № 910/12677/23, до якого надавалися звіти ТОВ «ГЕО ФІНАНС ГРУП» про оцінку збитків, завданих ТОВ «Дієса» внаслідок втрати необоротних активів (основних засобів), оборотних активів (товарів) та упущеної вигоди від неодержаного прибутку внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та втрати товарів, які зберігалися за адресами: Запорізька обл., м.Бердянськ, просп.Східний 13/вул.Волонтерів, 73 (сума збитків 892 366,08 дол. США); Донецька обл., м.Маріуполь, вул.Запорізьке шосе, буд.2 (сума збитків 680 376,14 дол. США); АДРЕСА_1 (сума збитків 600 687,25 дол. США); АДРЕСА_2 (сума збитків 719 854,33 дол. США); АДРЕСА_3 (сума збитків 666 907,08 дол. США); Херсонська обл., м.Херсон, просп. Ушакова, 43 (сума збитків 608 037,72 дол США); АДРЕСА_4 (сума збитків 461 580,51 дол США); АДРЕСА_5 (сума збитків 756 118,08 дол. США); АДРЕСА_6 (сума збитків 664 642,66 дол США); АДРЕСА_7 (сума збитків 506 011,96 дол. США); АДРЕСА_8 (сума збитків 355 457,91 дол. США); м.Київ, пр.Правди, 47, БТРЦ "RETROVILLE" (сума збитків 662 454,84 дол. США); АДРЕСА_9 (сума збитків 1 197 921,83 дол. США); АДРЕСА_10 (сума збитків 564 338,81 дол. США); АДРЕСА_11 (сума збитків 17 245 920,75 дол. США); висновок експерта №16 за результатами проведення експертного дослідження від 22.12.2023, згідно якого,(сума реальних збитків внаслідок втрати (знищення) майна у зв`язку зі збройною агресією російської федерації та в результаті влучання боєприпасу (зокрема ракети Р-500) в складське приміщення, розташоване за адресою АДРЕСА_11 , становить 338 137 202,09 грн. без ПДВ.
 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 07 лютого 2024 року у справі №910/14555/23 стягнуто з держави російська федерація в особі Міністерства юстиції російської федерації на користь ТОВ «Дієса» збитки у розмірі 3 613 761,12 дол. США та упущену вигоду у розмірі 254 486,87 дол. США.
 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 01 серпня 2024 року у справі №910/2735/24 стягнуто з держави російська федерація в особі Міністерства юстиції російської федерації на користь ТОВ «Дієса»  збитки у розмірі 15 950 007,61 дол. США. Суд установив доведеним завдання позивачу збитків внаслідок збройної агресії рф проти України, яка виявилася у влучанні ракетної зброї в складські приміщення за адресою АДРЕСА_11 .
 
Також відповідач повідомляв, що постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 24 січня 2024 року у справі №760/29187/23 за фактом вчинення генеральним директором ТОВ «Дієса» адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 41 КУпАП (щодо додержання вимог законодавства у сфері оплати праці) за результатом розгляду адміністративних матеріалів судом закрито провадження у справі за відсутністю складу адміністративного правопорушення. 
 
Зазначені аргументи ТОВ «Дієса» не були належним чином оцінені судом першої інстанції, який при їх відхиленні обмежився висновком про те, що рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 24 січня 2024 року у справі № 760/29187/23 не може бути прийняте до уваги, оскільки перевірка Центральним міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці ТОВ «Дієса» і розгляд справи за наслідками перевірки проводились після звільнення позивача і не мають відношення до розгляду даної справи.
 
Апеляційний суд не може погодитись з такими висновками, оскільки у справі № 760/29187/23 вирішувалось питання наявності генерального директора ТОВ «Дієса» щодо наявності заборгованості підприємства із виплати заробітної плати перед звільненими та працюючими працівниками ТОВ «Дієса» за період липень-вересень 2023 року перед 1124 працівниками, тобто у період звільнення позивача.
 
Крім того, сертифікатом № 3000-24-0827 про форс-мажорні обставини Київською ТПП засвідчено форс-мажорні обставини: збройна агресія рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану в України, відсутність доступу та/або знищення активів (основних засобів та товарів) через тимчасову окупацію й активні бойові дії на території України, що призвело до неможливості відновлення господарської діяльності підприємства у повному обсязі, повне знищення активів підприємства (основних засобів та товарів) за адресою вул. Гоголівська, 1-а с. Квітневе Броварський район Київська обл., де знаходився основний товарний склад внаслідок пожежі через потрапляння бойових снарядів в покрівлю складу (обстріл), ТОВ «Дієса» щодо обов`язку (зобов`язання) а саме вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у термін з 12 березня 2022 року, за ст. 94 та 115 - 117 КЗпП України, ст. 1, 24 Закону України «Про оплату праці», з урахуванням ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» перед Центральним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків та Центральним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці, які унеможливили його виконання в зазначений термін. Період дії форс-мажорних обставин визначено з 12 березня 2022 року, тривають на 23 квітня 2024 року.
 
Оцінюючи даний доказ, суд першої інстанції констатував, що сертифікат № 3000-24-0827 отримано 23 квітня 2024 року, позивача звільнено 01 вересня 2023 року, зі спливом семи місяців з дати припинення трудових відносин; відповідачем не надано до суду доказів, які унеможливили звернення до ТПП за отриманням сертифікату відразу після спричинення відповідачу матеріальних збитків збройною агресією (форс мажор), внаслідок чого товариство втратило можливість забезпечувати взяті на себе зобов`язання, в т.ч. по своєчасній виплаті заробітної плати, а також не надано доказів про перебування під дією форс-мажорних обставин всіх відділів та філій (включаючи робоче місце позивача), які б вказали на прямий, безпосередній зв`язок між впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) на виконання товариством зобов`язань за трудовим законодавством у випадку даного конкретного звільнення позивача 01 вересня 2023 року.
 
Апеляційний суд не може погодитись із такими висновками, з огляду на те, що сертифікатом № 3000-24-0827 від 23 квітня 2024 року встановлено період форс-мажорних обставин для ТОВ «Дієса» з 12 березня 2022 року, які діяли станом на 23 квітня 2024 року, тобто в період розірвання трудових правовідносин з позивачем, при цьому такі форс-мажорні обставини підтверджено для підприємства в цілому, а не для його окремих відділів та філій.
 
Верховний Суд у постанові від 23 серпня 2023 року в справі № 910/6234/22 зауважував, що повідомлення про форс-мажор має бути направлено іншій стороні якнайшвидше. Хоча й форс-мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору (виконавця), але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належне виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти, що не отримає вчасно товар (роботи, послуги) та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору. Водночас неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності, якщо це передбачено договором (втрата стороною права посилання на форс-мажор). 
Про те, що сторона позбавляється права посилатися на форс-мажорні обставини через несвоєчасне повідомлення має бути прямо зазначено в договорі.
 
Не врахувавши належним чином наведених правових висновків, суд першої інстанції безпідставно зазначив, що відповідачем не надано доказів невідкладного письмового повідомлення позивача про вищезазначені обставини, залишивши поза увагою, що між ТОВ «Дієса» та ОСОБА_1 відповідної погодженої письмово умови щодо своєчасного повідомлення про форс-мажорні обставини не існує.
 
Крім того, апеляційний суд враховує, що в позовній заяві ОСОБА_1 сама визнала, що зверталася в усному порядку до керівництва ТОВ «Дієса» з проханням надати письмове повідомлення про нараховані та не виплачені суми при звільненні та виплатити заробітну плату і належну компенсацію за невикористану відпустку, проте відповідач у своїх відповідях посилався на форс-мажорні обставини.
 
Враховуючи вищевикладене, висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними та помилковими, а рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд першої інстанції вважав встановленими, з неправильним застосуванням норм матеріального права, таке рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також в частині розподілу судових витрат.
 
Вирішуючи по суті позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд виходить із того, що встановлені вище обставини, підтверджені наданими відповідачем доказами у їх сукупності (наявність значних збитків внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, понесених ТОВ «Дієса», що встановлено рішеннями господарських судів у справах № 910/14555/23 та № 910/2735/24 за позовами ТОВ «Дієса» до рф про стягнення збитків, відсутність вини генерального директора ТОВ «Дієса» у виникненні заборгованості із виплати заробітної плати перед звільненими та працюючими працівниками ТОВ «Дієса» за період липень-вересень 2023 перед 1124 працівниками, що встановлено постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 24 січня 2024 року в справі № 760/29187/23, підтвердження форс-мажору сертифікатом Київської ТПП від 23 квітня 2024 року) свідчать про відсутність умислу та вини у діях роботодавця щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 заробітної плати та компенсації за невикористані дні відпустки, а також підтверджують, що унеможливлення виконання ТОВ «Дієса» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: збройна агресія російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану в Україні, відсутність доступу та/або знищення активів (основних засобів та товарів) через тимчасову окупацію й активні бойові дії на території України, що призвело до неможливості відновлення господарської діяльності підприємства у повному обсязі; повне знищення активів підприємства (основних засобів та товарів) за адресою: Україна, Київська обл., Броварський р-н, с. Квітневе, вул. Гоголівська, 1а, де знаходився основний товарний склад внаслідок пожежі через потрапляння бойових снарядів в покрівлю складу (обстріл), які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. 
 
Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором.
 
Наявність форс-мажорних обставин щодо обов`язку (зобов`язання) ТОВ «Дієса»  за статтями 94 та 115-117 Кодексу законів про працю України, статтями 1 та 24 Закону України «Про оплату праці», з урахуванням статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» засвідчується сертифікатом Київської торгово-промислової палати №3000-24-0827 від 23 квітня 2024 року.
 
У сертифікаті №3000-24-0827 від 23 квітня 2024 року визначено початок дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) саме з 12 березня 2022 року, тобто, охоплює період дії трудових правовідносин між сторонами, які припинені за згодою сторін 01 вересня 2023 року.
 
Отже, між обставинами непереборної сили, які засвідчені сертифікатом № 3000-24-0827 від 23 квітня 2024 року, та неможливістю належного виконання ТОВ «Дієса» обов`язку із своєчасного проведення розрахунку при звільненні позивача, є причинно-наслідковий зв`язок.
 
Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених обставин, якими підтверджується, що у трудових правовідносинах між відповідачем ТОВ «Дієса» та його працівниками, зокрема ОСОБА_1 , з 12 березня 2022 року виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків, як підприємству в цілому, так і його працівникам, у період існування яких ТОВ «Дієса» об`єктивно, з незалежних від нього причин було позбавлено можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, у своїй сукупності дають підстави для висновку, що відповідачем надано належні, допустимі, достовірні та достатні докази щодо відсутності вини в порушенні строків виплати працівнику сум при звільненні, а тому вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ «Дієса» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягають.
 
Під час апеляційного перегляду даної справи апеляційним судом враховано позицію Верховного Суду в постанові від 02 грудня 2024 року в справі № 757/2043/24-ц (провадження № 61-11900св24), якою розглянуто спір між ТОВ «Дієса» та його звільненим працівником про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у якій Верховний Суд дійшов висновку, що неможливість виконання ТОВ «Дієса» обов`язку щодо своєчасного проведення розрахунку із позивачем при звільненні підтверджено під час розгляду справи, встановлено причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати зобов`язання, а доводи касаційної скарги позивача на правильність постанови апеляційного суду не впливають та їх не спростовують.
 
З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині, а також у частині розподілу судових витрат, з прийняттям нової постанови про відмову в позові.
  
Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат.
 
Так, позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 грн. за позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Оскільки за наслідками апеляційного перегляду дані вимоги залишаються без задоволення, судовий збір, сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги, в розмірі 1816,80 грн. підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Дієса». 
Крім того, оскільки позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено судом лише на 80 % (в розмірі 88781,44 грн. із заявлених до стягнення 111573,10 грн.), з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог в розмірі 968,96 грн.
 
На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги позивачем надано копію договору про надання правничої допомоги №20032024/2 від 20 березня 2024 року; додаткову угоду №1 від 20 березня 2024 року.
 
У п. 2 додаткової угоди сторони погодили, що за надання правничої допомоги в обсязі, передбаченому п. 1 цієї Додаткової угоди, або за отриманий успішний результат, а саме: отримання клієнтом грошових коштів за невиплачену заробітну плату та/ або середній заробіток за період затримки розрахунку від боржника (колишнього або теперішнього роботодавця), клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар у розмірі 20% від отриманих (стягнутих) грошових коштів за невиплачену заробітну плату та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, протягом 3 календарних днів з моменту надходження грошових коштів клієнту за рішенням суду або добровільно сплачених боржником, готівкою або шляхом безготівкового переказу. Підтвердженням такої оплати можуть бути чеки, платіжні доручення, квитанції банку, квитанції до прибуткового касового ордеру чи квитанції або інші підтвердження з системи грошових переказів.
 
Згідно ч. 2 - 6 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
 
У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.
 
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
 
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19 зазначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
 
У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
 
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц.
 
Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 зауважила, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.
 
Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
 
За таких обставин, у зв`язку з визначенням фіксованого розміру оплати праці адвоката у цій справі, витрачений адвокатом час не можна вважати завищеним та таким, що не відповідає виконаній роботі.
 
Апеляційний суд не може погодитись з доводами ТОВ «Дієса», що враховуючи типовість справи по стягненню заробітної плати та середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку, витрати часу на підготовку типової справи, розгляд справи за відсутності представника позивача, сума витрат на правничу допомогу підлягає значному зменшенню до 5000 грн., з огляду на те, що стороною позивача в межах розгляду даної справи в суді першої інстанції, крім позову, подавалася також відповідь на відзив на позовну заяву на 25 сторінках, у якій наведено детальні аргументи щодо доводів відповідача, проаналізовано правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду, що вказує на значний обсяг роботи адвоката.
 
Таким чином, враховуючи, що позов ОСОБА_1 задоволено в розмірі  88781,44 грн., наявні підстави для відшкодування ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20 % від стягнутої суми, а саме 17756,29 грн., за рахунок відповідача ТОВ «Дієса», що узгоджується з п. 2 додаткової угоди №1 від 20 березня 2024 року.
 
В частині стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та не підлягає зміні чи скасуванню з підстав, зазначених у апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та розподілу судових витрат скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.
Відмовити ОСОБА_1 у позові до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» (м. Київ вул. Велика Васильківська 45 код ЄДРПОУ 36483471) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації АДРЕСА_12 РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 17756,29 грн., а також судовий збір в дохід держави в розмірі 968,96 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» судовий збір в розмірі 1816,80 грн.
В частині стягнення заборгованості  невиплаченої заробітної плати в розмірі 88781,44 грн. рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
            
Повний текст постанови складено 17 липня 2025 року.

Головуючий:                                                                                                  Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                             Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.