КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2025 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 760/24514/24
номер провадження №22-ц/824/9223/2025 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
за участю секретаря судового засідання	                                  Єфіменко І.О.,	
учасники справи: представник позивача Свічкар В.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 лютого 2025 року /суддя Букіна О.М./
у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області про зняття арешту з майна, -

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Солом`янського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області (далі - ГУ СБУ) про зняття арешту з транспортного засобу «Mercedes-Benz E200», 1993 року випуску, № шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , накладеного постановами ГУ СБУ № 2/12-1740 від 15.03.2001 та № 12/3678 від 01.10.2001. 
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26 лютого 2025 року у задоволенні позову відмовлено. /а.с. 39-43/
Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач через представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
На підтвердження вимог апелянтка посилається на необґрунтованість висновків суду першої інстанції, зокрема: суд порушив принцип змагальності сторін (ст. 13 ЦПК України), оскільки не врахував відповідь ГУ СБУ від 16.09.2024 № 51/17/м-2992/24, яка підтверджує відсутність відомостей про кримінальне провадження, підозру, обвинувачення чи постанови про арешт, а також рекомендує звертатися до суду в порядку цивільного судочинства, суд не дослідив цю відповідь як доказ припинення підстав для арешту, суд неправильно застосував ст. 77, 79, 81 ЦПК України, вимагаючи від позивача постанови про арешт, які має надавати відповідач, оскільки саме ГУ СБУ наклало арешт, позивач не має доступу до таких документів, що порушує принцип рівності сторін у процесі, суд не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду (постанова від 30.06.2020 у справі № 727/2878/19), що справи про зняття арешту, накладеного за КПК України 1960 року, після закриття кримінального провадження розглядаються за правилами цивільного судочинства, відсутність даних про кримінальне провадження в ЄРДР є підставою для зняття арешту, суд не дослідив порушення прав власника (ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України), оскільки арешт обмежує володіння, користування та розпорядження автомобілем, право власності на який підтверджено свідоцтвом про реєстрацію, суд не врахував ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на мирне володіння майном, та практику ЄСПЛ, що вимагає справедливого балансу між інтересами суспільства та правами особи, арешт без чинного кримінального провадження є непропорційним втручанням, суд не дослідив відповідь ГУ СБУ від 16.09.2024, яка підтверджує відсутність даних про кримінальне провадження, підозру чи обвинувачення позивача, а також про постанови № 2/12-1740 та № 12/3678, що свідчить про припинення підстав для арешту, суд не врахував, що позивач не є учасником кримінального провадження, а тому арешт має бути скасований у цивільному порядку (постанова ВП ВС від 24.04.2019 у справі № 2-3392/11), суд не перевірив наявність запису про арешт у державному реєстрі, що могло б підтвердити чи спростувати обмеження права власності позивача.
У відзиві на апеляційну скаргу ГУ СБУ просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, зазначаючи: апеляційна скарга необґрунтована, оскільки позивач не довів існування арешту належними доказами (ст. 77, 79, 81 ЦПК України), відсутність постанов про арешт у матеріалах справи підтверджує правомірність рішення суду, суд першої інстанції повно дослідив обставини, врахувавши принципи змагальності та диспозитивності (ст. 12, 13 ЦПК України), позивач мав можливість надати докази, але не виконав тягар доказування, відповідь ГУ СБУ від 16.09.2024 не є доказом припинення арешту, оскільки не підтверджує його існування чи скасування, рекомендація звернутися до суду не є визнанням позову, позивач не довів, що арешт обмежує його права власності, оскільки відсутні відомості про чинність арешту в державному реєстрі, практика ВП ВС (постанови від 30.06.2020 у справі № 727/2878/19 та від 24.04.2019 у справі № 2-3392/11) застосовна лише за наявності доказів накладення арешту та припинення кримінального провадження, чого позивач не довів, позивач не надав доказів закриття кримінального провадження, в межах якого міг бути накладений арешт, що унеможливлює застосування цивільного судочинства, арешт, якщо він існував, міг бути накладений в інтересах суспільства (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції), а позивач не довів непропорційність втручання, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права (ст. 317, 321, 391 ЦК України) та процесуального права (ст. 12, 13, 77, 79, 81 ЦПК України).
ГУ СБУ явку свого представника  в судове засідання не забезпечило, звернулось з клопотанням про розгляд справи за їх відсутності, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, представника позивача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін на підставі наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником транспортного засобу «Mercedes-Benz E200», 1993 року випуску, № шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію. 
Позивач стверджує, що на автомобіль накладено арешт постановами ГУ СБУ № 2/12-1740 від 15.03.2001 та № 12/3678 від 01.10.2001. 
Відповідь ГУ СБУ від 16.09.2024 № 51/17/м-2992/24 підтверджує відсутність відомостей про кримінальне провадження, підозру, обвинувачення позивача чи вказані постанови в ЄРДР та архівах ГУ СБУ. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався ст. 317 ЦК України про те, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; ст. 321 ЦК України про те, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; ст. 391 ЦК України про те, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності; а також нормами процесуального права: ст. 12, 13 ЦПК України про принципи змагальності та диспозитивності; ст. 77, 79, 81 ЦПК України про належність, допустимість та тягар доказування.
Суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що позивач не довів існування арешту належними та допустимими доказами, зокрема постановами про накладення арешту, що є необхідною умовою для задоволення позову.
З таким висновком суду колегія суддів апеляційного суду погоджується з таких підстав. 
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Позивач не надав до суду копій постанов ГУ СБУ № 2/12-1740 від 15.03.2001 та № 12/3678 від 01.10.2001, які б підтверджували накладення арешту на автомобіль. 
Відповідь ГУ СБУ від 16.09.2024 № 51/17/м-2992/24, на яку посилається позивач, не містить підтвердження існування арешту, а лише вказує на відсутність відомостей про кримінальне провадження чи постанови в ЄРДР та архівах відповідача. 
Відсутність у матеріалах справи доказів чинності арешту в державному реєстрі додатково підтверджує, що позивач не виконав тягар доказування щодо обмеження його права власності. 
Посилання апелянта на Статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на мирне володіння майном, в даному випадку не може бути застосоване, оскільки позивач не надав доказів, що арешт фактично обмежує його права, оскільки немає підтвердження чинності такого обтяження. 
Позивач не довів існування втручання у його права, оскільки для зняття арешту з майна повинна бути досліжена підстава на якій такий арешт накладено та досліджено чи відпали обставини для продовження обтяження.
Окремо суд апеляційної інстанції зауважує, що з доказів, наданих позивачем слідує, що арешт накладено на 3 місяці. / а.с. 10/ 
Суд першої інстанції повно дослідив обставини справи, врахував принципи змагальності та диспозитивності (ст. 12, 13 ЦПК України) і правильно застосував норми матеріального права (ст. 317, 321, 391 ЦК України).
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та ґрунтуються на формальних міркуваннях. 
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 лютого 2025 року - залишити без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий:                                        Судді: