Справа № 130/916/24
Провадження № 22-ц/801/1241/2025
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Грушковська Л. Ю.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 року	Справа № 130/916/24	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Ковальчука О. В.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_2  – адвоката Хейніса О. Г. на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Грушковської Л. Ю. від 25 березня 2025 року,

встановив:

       25 березня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, за яким просив стягнути з ОСОБА_3 156 150 грн 00 к. компенсації вартості частини автомобіля TOYOTA VERSО, 2010 року виробництва, державний номерний знак НОМЕР_1 . 
       Покликався на те, що з 22 липня 2007 року перебував з ОСОБА_3 в шлюбі, який був розірваний рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 30 жовтня 2023 року і від якого мають двох дітей – дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       В 2022 році вони спільно придбали зазначений автомобіль, який зареєстрували за ОСОБА_3 .
       З відповіді Регіонального сервісного центру у Вінницькій області Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України (далі РСЦ У Вінницькій області ГСЦ МВС) йому стало відомо про відчуження 31 серпня 2023 року автомобіля ОСОБА_3 іншій особі (його перереєстрацію на іншу особу).
       Оскільки таке відчуження було здійснене без його згоди, то вважав, що має право на компенсацію частки середньої ринкової вартості аналогічного автомобіля відповідно до висновку оцінювача ОСОБА_6 від 02 лютого 2024 року.
       Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25 березня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки за відчуження (продаж) транспортного засобу, автомобіля TOYOTA VERSО, 2010 року виробництва, державний номерний знак НОМЕР_1 , в розмірі 111 768 грн 21 к., а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 117 грн 56 к. та витрати на професійну правову допомогу в розмірі 10 735 грн 50 к.
       Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 у період перебування у шлюбі з ОСОБА_1 відчужила спільний автомобіль марки TOYOTA VERSO, 2010 року випуску, без згоди ОСОБА_1 , не довела використання коштів, отриманих від його продажу, в інтересах сім`ї.
       Суд відхилив доводи відповідачки про перерахування нею на банківську картку ОСОБА_1 у вересні – жовтні 2023 року загалом 72 149 грн 31 к., отриманих від продажу автомобіля, тому що при переказі цих коштів не зазначене призначення платежу, вказано «Зарахування від ОСОБА_7 », а представник позивача – адвокат Смірнов С. М. пояснив, що картка, на яку надходили кошти, перебувала у фактичному користуванні ОСОБА_3 , її представники – адвокати Хейніс О. Г. та Федик Ю. Ю. доказів на спростування даного факту не надали.
       Суд не взяв до уваги твердження представників Федоренко Н. М. про те, що у зв`язку з наявністю заборгованості по сплаті аліментів ОСОБА_1 потрібно збільшити її частку у спільному майні, оскільки ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дітей вже після продажу спільного спірного автомобіля.
       Щодо розміру вартості спірного автомобіля суд взяв за основу висновок експерта № 60Е-05/2024 від 06 червня 2024 року, за яким ринкова вартість автомобіля TOYOTA VERSO, 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , станом на дату проведення експертизи з урахуванням фактичного стану та зносу автомобіля складає 223 536 грн 42 к.
       В апеляційній скарзі представник відповідачки – адвокат Хейніс О. Г., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення про часткове задоволення позову – стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 8 119 грн 90 к. відшкодування вартості частки від продажу автомобіля. 
       На обґрунтування доводів апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, окрім як на незаконність ухвал від про відмову у прийнятті (повернення) зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 , покликався на те, що суд безпідставно не взяв до уваги сплату ОСОБА_3 на банківську карту ОСОБА_1 72 149 грн 31 к., за період від часу розірвання шлюбу ОСОБА_3 сплатила 31 500 грн 00 к. за оренду квартири у м. Вінниці для себе да двох їх з позивачем спільних дітей, а тому вважав, що на цю суму має бути зменшено розмір вартості автомобіля, який підлягає поділу між сторонами, оскільки зазначені кошти були використані в спільних з ОСОБА_1 інтересах, зокрема для проживання їхніх дітей.
       Представник ОСОБА_1 – адвокат Смірнов С. М. подав відзив на апеляційну скаргу, за яким просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене із дотриманням норм процесуального права, відповідно до встановлених обставин справи, правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.
       Частинами першою – четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
       Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
       За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).
       Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Встановлено, що з 22 липня 2007 року ОСОБА_8 перебував з ОСОБА_3 в шлюбі, який був розірваний рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 30 жовтня 2023 року і від якого вони мають двох дітей – дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       В 2022 році за ОСОБА_3 був зареєстрований автомобіль TOYOTA VERSО, 2010 року виробництва, державний номерний знак НОМЕР_1 .
       31 серпня 2023 року автомобіль був перереєстрований на нового власника по договору купівлі-продажу.
       За висновком експерта № 60Е-05/2024 від 06 червня 2024 року середня ринкова вартість автомобіля TOYOTA VERSO, 2010 року випуску, станом на 31 серпня 2023 року складала 319 610 грн 00 к. Ринкова вартість автомобіля TOYOTA VERSO, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на дату проведення експертизи з урахуванням фактичного стану та зносу автомобіля складала 223 536 грн 42 к.
       В судове засідання апеляційного суду відповідачка також надала свідоцтво про шлюб, за яким з 29 квітня 2025 року змінила прізвище з ОСОБА_9 на ОСОБА_10 .
       Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі – СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).
       Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
       Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
       Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
       Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди – виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
       Отже вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
       В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц (провадження № 61-10442св18), від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17 (провадження № 61-5392св19), від 07 квітня 2021 року у справі № 402/849/18 (провадження № 61-8383св19), в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), на які послалася представник заявника на обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:
- у справі № 755/20923/14-ц: при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна;
- у справі № 127/7029/15-ц: у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим – неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні;
- у справі № 301/2231/17: у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим – неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач здійснив продаж транспортного засобу без повідомлення про це позивача та без отримання її згоди, тому має відшкодувати останній 1/2 частину його вартості, визначену відповідно до висновку (акта) експертної оцінки, за яким вартість транспортного засобу становить 132 500 грн;
- у справі № 402/849/18: у разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди – виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що у договорі купівлі-продажу автомобіля визначена вартість його продажу. Водночас суди не врахували, що у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати дійсну його вартість. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля надала звіт про оцінку майна, за яким середня ринкова вартість транспортного засобу становить 489 530 грн. Відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надав суду заперечень щодо звіту про оцінку транспортного засобу, а тому Верховний Суд дійшов висновку, що саме ці обставини, з`ясовані судами на підставі звіту, підлягали врахуванню ними під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя.
       Встановивши, що сторони придбали автомобіль TOYOTA VERSО, 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , під час перебування у зареєстрованому шлюбі і що відповідачка розпорядилася зазначеним спільним майном подружжя на власний розсуд без повідомлення та письмової згоди ОСОБА_1 , суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку, що в такому випадку позивач має право на грошову компенсацію половини вартості спірного транспортного засобу, встановленої висновком експерта на момент вирішення спору про поділ майна (проведення експертизи). Рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржується.
       Разом з тим не можна погодитися з висновком суду про те, що оскільки ОСОБА_3 не було зазначено призначення платежу у здійснених на банківську картку ОСОБА_1 протягом вересня – жовтня 2023 року перерахунках коштів на загальну суму 72 149 грн 31 к., а його представник – адвокат Смірнов С. М. стверджував, що ця картка перебувала у володінні та користуванні ОСОБА_3 , то не можна вважати ці кошти таким, що передані відповідачкою позивачу в рахунок відшкодування його частки у вартості відчуженого автомобіля.
       У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України розкрито зміст принципу змагальності цивільного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК), за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
       Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. 
       Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
       Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
       Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
       Згідно з частинами першою – третьою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
       Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.
       Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
       За змістом пунктів 60, 63 Інструкції про порядок відкриття та закриття рахунків користувачам надавачами платіжних послуг з обслуговування рахунків, затвердженої Постановою Правління національного Банку України № 162 від 22 липня 22022 року, незалежно від того чи фізична особа відкриває рахунок у банку вперше чи вона вже має рахунок в цьому банку і є верефіковоною ним, для відкриття поточного рахунку фізична особа повинна:
1) пред`явити паспорт або інший документ, що посвідчує особу. Фізична особа-резидент додатково повинна пред`явити документ із РНОКПП;
2) заповнити заяву про відкриття поточного рахунку. Фізична особа, яка займається підприємницькою та/або незалежною професійною діяльністю, зобов`язана зазначити про свій статус підприємця або особи, яка провадить незалежну професійну діяльність, у заяві про відкриття поточного рахунку у реквізиті «Додаткова інформація».
       Між банком і клієнтом укладається в письмовій формі договір банківського рахунку.
       Тобто з часу відкриття рахунку фізичною особою кошти на ньому належать виключно такій фізичній особі.
       Отже з часу зарахування коштів на поточний (картковий) рахунок ОСОБА_1 на загальну суму 72 149 грн 31 к., що підтверджено листом Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» від 10 жовтня 2024 року № 20.1.0.0./7- 20241004/1589 та виписками щодо руху коштів по банківській карті позивача за 14 вересня 2023 року, 22 вересня 2023 року, 11 жовтня 2023 року, 02 жовтня 2023 року про переказ Федоренко Н. М. на картку ОСОБА_1 : 11 жовтня 2023 року – 10 481 грн 31 к., 14 вересня 2023 року – 17 350 грн 00 к., 14 вересня 2023 року – 9 400 грн 00 к., 22 вересня 2023 року – 26 500 грн 00 к., ці кошти належать йому, незалежно від того, де фізично перебуває його банківська карта (хто її утримує).
       Саме позивач, як власник поточного рахунку, мав виключне право розпоряджатися коштами на ньому, якщо ж цими коштами розпорядися хтось інший, зокрема відповідачка, то тягар доказування такого розпорядження в силу приписів статей 12, 81 ЦПК України лежить саме на ньому, а не на протилежній стороні – тягар доказування зворотного, як то виснував суд першої інстанції. Тобто, за логікою суду першої інстанції, представникові позивача достатньо просто ствердити у своїх поясненнях, що коштами на рахунку позивача користується відповідачка, натомість вона має з дотриманням приписів статей 77 – 80 ЦПК України доводити зворотнє. Яким саме чином (якими доказами, що повинні бути у відповідачки) вона може довести те, що не використовувала (фактично не привласнювала) коштів з рахунку позивача, які сама ж туди перерахувала, в рішенні суду не зазначено. Не узгоджується вимога щодо такого доведення й із законами формальної логіки.
       Що ж до не зазначення при переказі таких коштів призначення платежу, то апеляційний суд звертає увагу, що позивачем не наведено жодних інших грошових зобов`язань відповідачки перед ним, натомість кошти були перераховані ОСОБА_3 впродовж незначного часу після продажу автомобіля, а тому висновок про те, що це були суми на відшкодування вартості частки від продажу спільного сумісного майна сторін, особливо з урахуванням того, що в той час відповідачка вже проживала окремо від позивача в орендованій квартирі з двома дітьми (неповнолітньою дочкою та малолітнім сином), вживаючи заходів стягнення з ОСОБА_1 коштів на їх утримання, видається значно більш переконливим, ніж протилежний (важко вказати який саме, бо позивачем та його представником жодних обґрунтувань наявності підстав для перерахування цих коштів, як зазначалося, не наведено). 
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відтак рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25 березня 2025 року підлягає скасуванню і в частині розподілу судових витрат.
       Частиною першою статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
       Згідно з пунктом 1 частини третьої вказаної статті до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
       Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
       Інші суд судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       За змістом частин першої – шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
       За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 
       1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 
       2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
       Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
       Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
       У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 
       Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
       При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
       Згідно з частиною третьою статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 
       1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 
       2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 
       3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 
       4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.         Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (частини перша, друга статті 15 ЦПК України).
       На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником  ОСОБА_1   – адвокатом Смірновим С. М. надано суду:
       - договір про надання правничої допомоги від 19 березня 2024 року;
       - ордер на надання правничої (правової) допомоги від 19 березня 2024 року;
       - квитанцію № б/н від 22 березня 2024 року про сплату гонорару адвокату у розмірі 15 000 грн 00 к.
Представник  ОСОБА_3  – адвокат Хейніс О. Г. на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надав суду:
       - договір про надання правничої допомоги від 09 травня 2024 року;
- додаткову угоду № 1 від 10 травня 2025 року до договору про надання правничої допомоги від 09 травня 2024 року;
       - ордер на надання правничої (правової) допомоги від 09 травня 2024 року;
       - детальний опис робіт (наданих послуг);
       - квитанцію до прибуткового касового ордеру № 10/05/2024 від 20 травня 2024 року про сплату гонорару адвокату у розмірі 15 000 грн 00 к.
       Відповідно до детального опису виконаних робіт адвокатом Хейнісом О. Г. були проведені такі роботи: підготовка та написання зустрічної позовної заяви із додатками – 5 000 грн 00 к.; підготовка та написання відзиву із додатками – 2 000 грн 00 к.; представництво інтересів позивачки у суді першої інстанції – 6 000 грн 00 к.; складання процесуальних документів під час розгляду справи у суді першої інстанції – 1 000 грн 00 к.; надання усних консультацій клієнтці – 1 000 грн 00 к. Загальна вартість наданих послуг 15 000 грн 00 к.
       Оскільки суд першої інстанції не прийняв відзив та зустрічну позовну заяву, то витрати на правничу допомогу, що стосуються підготовки та написання зустрічної позовної заяви з додатками (5 000 грн 00 к.) та підготовки і написання відзиву з додатками (2 000 грн 00 к.), не можуть бути враховані судом апеляційної інстанції при розподілі судових витрат, оскільки ці процесуальні документи не були прийняті судом і, відповідно, не стали предметом судового розгляду.
        Крім того в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3  понесла 5 000 грн 00 к. витрат на правничу допомогу. Разом з апеляційною скаргою адвокат Хейніс О. Г. надав ордер на надання правничої (правової) допомоги від 09 травня 2024 року та детальний опис робіт (наданих послуг), згідно з яким адвокатом були проведені наступні роботи: підготовка та написання апеляційної скарги – 3 000 грн 00 к.; представництво інтересів позивачки у суді, підготовка та написання процесуальних заяв та клопотань – 2 000 грн 00 к. Загальна вартість наданих послуг 5 000 грн 00 к.
       Таким чином  ОСОБА_1 поніс наступні судові витрати: 1 561 грн 00 к. зі сплати судового збору за подання позову, 15 000 грн 00 к. витрат на правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції, а всього 16 561 грн 00 к. 
        ОСОБА_3 понесла судові витрати на правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції в розмірі 8 000 грн 00 к. (представництво інтересів в суді першої інстанції – 6 000 грн 00 к.; складання процесуальних документів під час розгляду справи у суді першої інстанції – 1 000 грн 00 к.; надання усних консультацій – 1 000 грн 00 к.), витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3 514 грн 50 к.; 5 000 грн 00 к. витрат на правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції, а всього 16 514 грн 50 к. 
       Враховуючи те, що позов підлягає частковому задоволенню апеляційний суд при вирішенні питання розподілу судових витрат ураховує принцип пропорційності (стаття 141 ЦПК України). Так  ОСОБА_1 висував вимогу про стягнення з  ОСОБА_3 грошової компенсації вартості 1/2 частки за відчуження (продаж) транспортного засобу в розмірі 156 150 грн 00 к., до задоволення підлягає 39 618 грн 90 к., що становить 25.37 % від заявленої. 
       Отже з  ОСОБА_3  на користь  ОСОБА_1 необхідно стягнути 25,37 % понесених ним судових витрат, що становить 4 202 грн 30 к. (16 561 грн 00 грн ? 25,37 %), а з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_3  відповідно слід стягнути 12 324 грн 77 к. понесених нею судових витрат (16 514 грн 50 к. ? 74,63 %).
       З урахуванням положень частини десятої статті 141 ЦПК України, з  ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь  ОСОБА_3  8 122 грн 47 к. (12 324 грн 77 к.? 4 202 грн 30 к.) понесених нею судових витрат.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд, 

постановив:

       Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_2 – адвоката Хейніса О. Г. задовольнити частково.
       Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25 березня 2025 року скасувати і постановити нове судове рішення.
       Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.
       Стягнути з  ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частки за відчуження (продаж) автомобіля TOYOTA VERSО, 2010 року виробництва, державний номерний знак НОМЕР_1 , в розмірі 39 618 (тридцять дев`ять тисяч шістсот вісімнадцять) грн 90 к.
       Стягнути з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 8 122 (вісім тисяч сто двадцять дві) грн 47 к. понесених нею судових витрат.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків  НОМЕР_2 .
       Відповідач:  ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 ,  АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків  НОМЕР_3 .

(Повний текст судового рішення виготовлено 04 липня 2025 року).

       Головуючий                                                        О. С. Панасюк

       Судді:                                                                О. Ю. Береговий

                                                                               О. В. Ковальчук