УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №285/4966/24 Головуючий у 1-й інст. Помогаєв А. В. 
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Коломієць О.С.
суддів Талько О.Б., Григорусь Н.Й.
з участю секретаря 
судового засідання Болейко А.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №285/4966/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості 
за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» 
на рішення  Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 26 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Помогаєва А.В. 
встановив:
У вересні 2024 року ТОВ «Бізнес Позика» звернулося до суду із вищевказаним позовом, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за договором № 250183-КС-001про надання кредиту від 4.03.2021 року в розмірі 63 764,73 грн.
На обґрунтування позову вказувало, що 04.03.2021 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено договір №250183-КС-001про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до п.1 договору кредиту, ТОВ «Бізнес Позика» надає позичальнику грошові кошти у розмірі 32 000,00 грн., на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та правил про надання грошових коштів у кредит. Згідно з умовами договору кредиту, сторони визначили, що плата за користування кредитом є фіксованою та становить 0,92029024 процентів за кожен день користування кредитом. Так, ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за договором кредиту виконало, та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 32 000,00 грн. шляхом перерахування на банківську картку позичальника № НОМЕР_1 , що підтверджується платіжним дорученням про перерахунок коштів. Оскільки ОСОБА_1 належним чином не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, у боржника станом на 14.09.2024 утворилась заборгованість за договором №250183-КС-001про надання кредиту в розмірі 63 764,73 грн.
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 26 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ТОВ «Бізнес Позика» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість та неврахування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення вказаних вимог.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не звернув увагу, що між сторонами 04.03.2021 року було укладено електронний Кредитний договір. Зазначений договір був укладений в електронному вигляді шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Судом не взято до уваги первісні бухгалтерські документи, які свідчать про перерахування кредитних коштів позивачем на картковий рахунок відповідача відкритий в АТ КБ «ПриватБанк». Таким чином, позивач виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі та надав відповідачу кредитні кошти, згідно погоджених умов кредитування. Крім того, усвідомлюючи виникнення фінансових зобов`язань перед позивачем, з наданого позивачем розрахунку заборгованості слідує, що ОСОБА_1 здійснила часткову оплату у розмірі 21 2014,08 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що також свідчить про прийняття умов кредитного договору, який створив для неї певні цивільні права та обов`язки, частину з яких було реалізовано. Таким чином висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову вважає помилковим та таким, що не відповідає обставинам справи. 
Правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідач не скористалася. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Звертаючись до суду ТОВ «Бізнес Позика» в позовній заяві зазначає, що 04 березня 2021 року між товариством та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір 250183-КС-001, відповідно до умов якого позивач (як кредитодавець) надав позичальнику грошові кошти у розмірі 32 000,00 грн., на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та правил про надання грошових коштів у кредит.
Тип кредиту: кредит; строк кредиту: 24 тижнів; процентна ставка: в день 0,92029024, фіксована; комісія за надання кредиту: 3200,00 грн.; загальний розмір наданого кредиту: 32 000,00 грн.; термін дії договору: до 19.08.2021 року; орієнтована загальна вартість наданого кредиту: 70 440,00 грн.; орієнтована реальна річна процентна ставка: 382,09472025 процентів. 
Позивач стверджує, що свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, перерахувавши відповідачу суму кредиту у розмірі 32 000,00 грн. на платіжну картку №НОМЕР_1 , що підтверджується платіжним дорученням про перерахунок коштів на рахунок відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» від 4.03.2021.
Із наданого позивачем розрахунку заборгованості, вбачається, що відповідач за кредитним договором №250183-КС-001 належним чином не сплачувала платежі за кредитом, внаслідок чого станом на 14.09.2024 загальна сума заборгованості становить 63 764,73 грн, з яких: 12 296,76 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 48 267,97 грн. - сума заборгованості за відсотками; 3 200,00 грн. - сума прострочених платежів за комісією.
Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч.1-2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Частиною 1 статті 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до частин 1-2 статті 207 ЦК України  правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Пунктом 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Порядок укладення електронного договору визначено ст. 11 вищезазначеного Закону.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Надаючи оцінку поданим позивачем доказам, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що позивачем під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів про ознайомлення відповідача ОСОБА_1 з текстом наданого договору та її згоди з викладеними в них умовами. У матеріалах справи відсутні докази підписання договору електронним цифровим підписом, а саме одноразовим ідентифікатором G1765.
При цьому кредитний договір не містить відміток про накладання кваліфікованого електронного підпису зі сторони кредитора та електронного підпису одноразовим ідентифікатором зі сторони позичальника. 
Візуальна форма послідовності для клієнта про підписання відповідачем договору за допомогою одноразового ідентифікатора G1765 створена заінтересованою особою – позивачем. Будь-яких беззаперечних доказів використання ОСОБА_1 такого засобу підписання договору матеріали справи не містять. 
Також колегія суддів звертає увагу, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
У пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 зазначено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19).
Разом з тим, позивачем не надано до суду первинної виписки з карткового рахунку відкритого на ім`я відповідача в АТ КБ «ПриватБанк», з якої можна було б встановити факт перерахування кредитних коштів відповідачу, користування ними, часткове повернення коштів та наявність у неї заборгованості за кредитом.
При цьому платіжне доручення № 25391 від 04.03.2021 про перерахування ТОВ «Бізнес Позика» на картковий рахунок позичальника ОСОБА_1 , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» коштів за кредитним договором в сумі 32 000,00 грн: номер платіжної картки НОМЕР_1 , не є достатнім доказом, який підтверджує здійснення фінансової операції щодо переказу грошових коштів.
Також, колегія суддів вважає недоведеним існування будь-яких правовідносин між ТОВ «Бізнес Позика» та АТ КБ «ПриватБанк», яке здійснило переказ коштів на рахунок відповідача від імені позивача.
В свою чергу, наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості, не підтверджує умови кредитування та суму заборгованості за кредитом, оскільки зазначений доказ не є підтвердженням виконаних позивачем банківських операцій та повністю залежить від волевиявлення товариства. Тобто з наданих доказів суд навіть не може встановити, що виконуючи зобов`язання боржник визнавав умови договору.
За правилами ч. 1, 3 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що позивачем не було надано належних та достатніх доказів у підтвердження надання відповідачу кредитних коштів та користування відповідачем кредитними коштами, а відповідно і доказів про наявність заборгованості та її розмір, тому вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановивши обставини справи, правильно застосувавши норми матеріального та процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
В апеляційній скарзі ТОВ «Бізнес позика» міститься клопотання про витребування у АТ КБ «ПриватБанк» доказів про підтвердження випуску ОСОБА_1 банківської картки №НОМЕР_1  (та відкриття під неї відповідного банківського рахунку) та виписки про рух коштів по рахунку, який був відкритий для обслуговування вказаної банківської картки за період з 04.03.2021 по 19.08.2021 року.   
Частинами 2, 3 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2018 у справі № 346/5603/17 (провадження № 61-41031св18) вказано, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок».
Таким чином клопотання позивача про витребування доказів не підлягає до задоволення, оскільки представник ТОВ «Бізнес Позика» не надав доказів неможливості подання вказаних документів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від товариства. 
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду апелянтом не надано.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.
Керуючись ст. 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» залишити без задоволення, а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 26 березня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 
Повний текст постанови складено 25 серпня 2025 року.

Головуючий                                        Судді