ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
25 червня 2025 року
м. Київ
Справа № 487/2802/22
Провадження № 51-609 км 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої  судової палати  Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання                         ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
захисника (відеоконференція)                        ОСОБА_6 ,
засудженого (відеоконференція)                   ОСОБА_7 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 березня 2023 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22022150000001579 за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , зареєстрованого у АДРЕСА_2 , 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 114-2, ч. 1 ст. 436-2, ч. 3 ст. 436-2 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Заводський районний суд м. Миколаєва вироком від 23 березня 2023 рокувизнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень і призначив йому покарання: за ч. 3 ст. 114-2 КК України у виді позбавлення волі на строк 11 років; за ч. 1 ст. 436-2 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 3 ст. 436-2 КК України - у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначив ОСОБА_7 покарання у виді 11 років позбавлення волі.
Згідно з вироком ОСОБА_7 , діючи в умовах воєнного стану, з метою надання інформації представнику держави, що здійснює збройну агресію проти України, перебуваючи за місцем свого фактичного проживання у АДРЕСА_1 , здійснив поширення інформації про направлення, переміщення зброї, озброєння та бойових припасів територією України та розташування Збройних Сил України за можливості їх ідентифікації на місцевості, якщо така інформація не розміщувалася у відкритому доступі Генеральним штабом Збройних Сил України, Міністерством оборони України або іншими уповноваженими державними органами. 
Зокрема, у невстановлений в ході досудового розслідування час, але не пізніше 18.06.2022, за допомогою мобільного телефону, використовуючи мобільний додаток «Telegram», вступив до телеграм-каналу з чатом для спілкування « ОСОБА_8 », при цьому достовірно знаючи про те, що вказаний канал займається збиранням та накопиченням інформації щодо переміщення руху і розташування Збройних Сил України чи інших утворених відповідно до законів України військових формувань, з метою подальшої передачі такої інформації державі РФ, що здійснює збройну агресію проти України, представникам її спецслужб тощо.
У невстановлений органом досудового розслідування час, але не пізніше 09.07.2022, ОСОБА_7 здійснив авторизацію програми «Телеграм» на власному ноутбуці марки «ASUS», s/n J1N0CV05399902D.
Далі 09.07.2022 о 20:48 ОСОБА_7 через мережу Інтернет, месенджер «Telegram», надрукував в чаті телеграм-каналу повідомлення, чим поширив інформацію про розташування Збройних Сил України, яка не розміщувалася у відкритому доступі Генеральним штабом Збройних Сил України, Міністерством оборони України або іншими уповноваженими державними органами.
Також 28.07.2022 о 23:59 ОСОБА_7 , будучи учасником телеграм-каналу з чатом для спілкування « ОСОБА_8 », через мережу Інтернет, месенджер «Telegram», шляхом репосту поширив інформацію про розташування Збройних Сил України, яка не розміщувалася у відкритому доступі Генеральним штабом Збройних Сил України, Міністерством оборони України або іншими уповноваженими державними органами.
Поширена ОСОБА_7 інформація, що надана з географічними орієнтирами на місцевості, надає можливість визначити чітке місце розташування Збройних Сил України на території м. Миколаєва та Миколаївської області та створює фактичну загрозу їх ураження.
Крім цього ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.436-2 КК України, зокрема виправдовування, визнання правомірною збройної агресії РФ проти України, розпочатої у 2014 році.
ОСОБА_7 , не сприймаючи державну владу в Україні, керуючись ідеологічними мотивами, перебуваючи за місцем свого мешкання, використовуючи належний йому мобільний телефон та мобільний додаток «Telegram», під час листування у телеграм-каналі з чатом для спілкування « ОСОБА_8 » направляв повідомлення, в яких міститься виправдовування, визнання правомірною збройної агресії РФ проти України, розпочатої у 2014 році.
18.06.2022 о 21:57  ОСОБА_7 , реалізовуючи свій злочинний умисел, розмістив повідомлення наступного змісту: «Даёшь больше калибров хороших и разных!».
Крім цього ОСОБА_7 19.06.2022 о 02:22, 24.06.2022 о 23:21, 30.06.2022 о 14:29, 02.07.2022 о 01:38, 08.07.2022 о 18:58, 12.07.2022 о 23:13, 15.07.2022 о 21:55, діючи повторно, розміщував повідомлення, у яких міститься виправдовування, визнання правомірною збройної агресії РФ проти України, зміст яких викладено у вироку суду.
Вказані дії ОСОБА_7 кваліфіковані судом за ч. 3 ст. 436-2 КК України як повторне вчинення дій направлених на виправдовування, визнання правомірною збройної агресії РФ проти України, розпочатої у 2014 році.
Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 21 листопада 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишив без задоволення, а вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 - без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що, на його думку, повідомлення військового коменданта оборони м. Миколаєва № 1/491 від 03.08.2022 щодо розміщення військовослужбовців Збройних Сил України є недопустимим доказом, оскільки останній не володів відповідною інформацією та не мав повноважень на надання такої інформації.
Крім цього, указує, що стороною обвинувачення не доведено, що на час розміщення підзахисним відповідного поста у мережі Інтернет військовий комендант оборони  м. Миколаєва мав повноваження володіти інформацією стосовно розміщення підрозділів ЗСУ. 
Також захисник вважає, що стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_7 поширив відповідну інформацію саме з метою надання її державі, що здійснює збройну агресію проти України або її представникам чи іншим незаконним збройним формуванням, а також те, що за поширеною інформацією можливо було ідентифікувати на місцевості розташування Збройних Сил України, як того вимагає закон.
Також захисник вказує про незаконність посилання судами як на доказ для підтвердження винуватості ОСОБА_7 на висновок спеціаліста від 16.09.2022, оскільки останній обвинувачувався у вчиненні злочину, а не проступку. При цьому стверджує, що стороною захисту заявлялось клопотання про проведення лінгвістичної експертизи, однак таке клопотання залишилось без розгляду судом.
Захисник стверджує, що при призначенні покарання  судом не враховано у повній мірі обставини, які пом`якшують покарання.
Зазначені порушення залишились без належної оцінки апеляційним судом, тому вважає ухвалу апеляційного суду незаконною.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений та захисник підтримали подану касаційну скаргу. 
Прокурор заперечувала проти задоволення касаційної скарги захисника.
Іншим учасникам судового провадження надсилалися повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, які не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Відповідно до положень ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За змістом положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК України рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, крім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Перевіривши кримінальне провадження в касаційному порядку, колегія суддів зазначає таке.
Доводи сторони захисту про недопустимість як доказу повідомлення військового коменданта оборони м. Миколаєва № 1/491 від 03.08.2022 з тих підстав, що він не володів відповідною інформацією взагалі чи станом на певну дату і не мав повноважень її надавати, не вбачаються обґрунтованими.
Відповідно до ч. 2 ст. 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
За змістом ч. 5 ст. 40 КПК України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що слідчий 02.08.2022 звернувся до військового коменданта оборони м. Миколаєва із запитом щодо розміщення на території ІНФОРМАЦІЯ_3 на прилеглих територіях станом на 09.07.2022 військовослужбовців ЗСУ, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також військової техніки ЗСУ (т. 2 а. с. 147).
Тобто слідчий, діючи у межах своїх повноважень, звернувся до військового коменданта із запитом про розміщення за конкретною адресою й на прилеглих територіях у конкретний день військовослужбовців ЗСУ, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також військової техніки ЗСУ.
У відповідь на цей запит військовий комендант оборони міста Миколаєва повідомив, що за вказаним у запиті районом й на прилеглих територіях станом на зазначену дату дійсно були розташовані підрозділи ЗСУ, які виконували завдання з оборони міста Миколаєва (т. 2 а. с. 148). Тобто комендант надав відповідь саме щодо дати та місця, запитуваного слідчим.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з судами першої та апеляційної інстанцій, що повідомлення військового коменданта оборони м. Миколаєва № 1/491 від 03.08.2022 було отримано слідчим у передбачений законом спосіб.
Стосовно доводів про відсутність у коменданта доступу до інформації про розміщення військовослужбовців ЗСУ, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також військової техніки ЗСУ, апеляційний суд обґрунтовано послався на п. 14 Порядку здійснення заходів під час запровадження комендантської години та встановлення спеціального режиму світломаскування в окремих місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого Постановою КМУ № 573 від 08.07.2020 (в редакції від 16.12.2020, що діяла на момент надання відповіді), де вказано, що перебування, в`їзд/виїзд (вхід/вихід) військовослужбовців Збройних Сил, Держспецтрансслужби, Національної гвардії, Держприкордонслужби, поліцейських Національної поліції, військовослужбовців та працівників СБУ, працівників ДФС, ДМС, ДСНС, їх перевезення транспортними засобами спеціалізованого призначення, перевезення військових вантажів та осіб зі зброєю та боєприпасами на територію/з території, де запроваджено комендантську годину, організовуються та здійснюються з урахуванням умов обстановки, яка склалася, наявності сил та засобів, визначених завдань, бойового розподілу підрозділів, місць їх дислокації відповідними командирами (начальниками) за погодженням із комендантом на підставі перепусток і службових посвідчень.
Крім цього, відповідно до п.п. 2 п. 3 цього Порядку, комендант - уповноважена особа органу військового управління, яка призначається наказом військового командування або військової адміністрації (у разі її утворення) та якій надано повноваження щодо організації та забезпечення заходів під час запровадження комендантської години та встановлення спеціального режиму світломаскування на території, де запроваджено комендантську годину та/або встановлено спеціальний режим світломаскування, координації дій сил і засобів підрозділів та органів військового управління Збройних Сил та інших утворених відповідно до законів військових формувань, правоохоронних органів (підрозділів), органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, військових адміністрацій (у разі їх утворення) на такій території.
Таким чином, комендант на момент отримання запиту слідчого володів запитуваною інформацію і на виконання вимог КПК України надав її слідчому, тому доводи сторони захисту щодо недопустимості як доказу повідомлення військового коменданта оборони м. Миколаєва № 1/491 від 03.08.2022 не ґрунтуються на вимогах закону.
Доводи ж захисника про те, що комендант не мав повноважень володіти такою інформацією станом на дату розміщення указаного вище поста ОСОБА_7 в мережі Інтернет, не вбачаються належними, оскільки наявність повноважень певного суб`єкта на надання певної інформації має значення саме на час її надання, а не на час вчинення певною особою певного діяння чи здійснення певної події, якої така інформація стосується. 
Апеляційний суд також обґрунтовано вказав, що та обставина, що обвинувачений ОСОБА_7 лише скопіював певну інформацію, яку шляхом репосту розмістив у чаті, не спростовує факту поширення ним інформації про розташування Збройних Сил України, яка не розміщувалася у відкритому доступі Генеральним штабом Збройних Сил України, Міністерством оборони України або іншими уповноваженими державними органами.
При цьому суд першої інстанції, вирішуючи питання про доведеність винуватості ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 114-2 КК України послався на досліджені в судовому засіданні докази, а саме на дані:
- протоколу огляду від 01.08.2022 (т. 1 а. с. 157-164), з використанням застосунку «TelegramDesktop» Telegram-чату, за змістом якого встановлено, що канал « ОСОБА_8 » створений з метою збору інформації про переміщення, рух або розташування Збройних Сил України чи інших утворених відповідно до законів України військових формувань, з метою надання такої інформації державі, що здійснює збройну агресію проти України, або її представникам, або іншим незаконним збройним формуванням, де ОСОБА_7 , використовуючи обліковий запис « ОСОБА_9 », здійснював поширення повідомлень щодо розташування Збройних Сил України та повідомлень, які виправдовують, визнають правомірною збройну агресію РФ проти України;
- протоколу огляду від 03.08.2023 (т. 2 а. с. 6-29), під час якого оглянуто належний ОСОБА_7 мобільний телефон, вилучений під час обшуку. В ході огляду телефону виявлено застосунок «Telegram» та чат для спілкування « ОСОБА_8 », в якому ОСОБА_7 , використовуючи обліковий запис « ОСОБА_9 », здійснював поширення повідомлень щодо розташування Збройних Сил України;
- протоколу огляду від 03.08.2022 (т. 2 а. с. 30-46), в ході якого оглянутий належний ОСОБА_7 ноутбук, на якому виявлено застосунок «Telegram» та чат для спілкування « ОСОБА_8 », в якому ОСОБА_7 , використовуючи обліковий запис « ОСОБА_9 », здійснював поширення повідомлень щодо розташування Збройних Сил України;
- протоколу огляду мережі Інтернет, сайта «Миротворец» від 07.06.2022 (т. 2 а. с. 80-83), в якому відображено, що ОСОБА_10 внесений в базу з позначкою «Антиукраинский пропагандист террористической организации ДНР. Администратор антиукраинского сайта ВосходИнфо»;
- повідомлення Військового коменданта оборони міста Миколаєва № 1/491 від 03.08.2022 щодо перебування підрозділів Збройних сил України на території міста Миколаєва;
- повідомлення начальника штабу-заступника начальника оперативного угрупування військ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » № 2/1577 від 03.08.2022 щодо перебування підрозділів Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань на певній території.
Оцінивши досліджені докази, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення і правильність кваліфікації його діянь за ч. 3 ст. 114-2 КК України.
Посилання у скарзі на те, що суд першої інстанції не розглянув клопотання захисника про призначення лінгвістичної експертизи в частині доказування винуватості засудженого за ч. ч. 1, 3 ст. 436-2 КК України, не ґрунтуються на матеріалах провадження. 
Як вбачається з їх змісту, захисником було подано до суду клопотання про призначення судової лінгвістичної експертизи мовлення (т. 3 а. с. 9-19). В судовому засіданні 16.02.2023 суд розглянув це клопотання та відмовив у його задоволенні, навівши відповідне обґрунтування (т. 3 а. с. 29-30).
Разом з цим, суд вбачає слушними доводи касаційної скарги захисника про неможливість посилання у вироку щодо ОСОБА_7 як на доказ його винуватості на висновок спеціаліста від 16.09.2022.
Згідно з ч. 2 ст. 84 КПК України процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Відповідно до ст.  298-1 КПК України процесуальними джерелами доказів у кримінальному провадженні про кримінальні проступки, крім визначених статтею 84 цього Кодексу, також є пояснення осіб, результати медичного освідування, висновок спеціаліста, показання технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.
Зі змісту вироку вбачається, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про винуватість ОСОБА_7 , крім іншого, послався на висновок від 16.09.2022, у якому спеціаліст дає відповідь на питання, чи міститься у розміщених ОСОБА_7 повідомленнях виправдовування, визнання правомірною збройної агресії РФ проти України (т. 2 а. с. 94-106).
При цьому ОСОБА_7 було інкриміновано вчинення нетяжкого злочину, тяжкого злочину та особливо тяжкого злочину, тому висновок спеціаліста не може бути джерелом доказу у кримінальному провадженні щодо злочинів, у зв`язку з чиму суд не мав права посилатись на нього як на доказ винуватості.
З огляду на це, колегія судів дійшла висновку про необхідність виключити з мотивувальних частин вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду посилання на цей висновок спеціаліста від 16.09.2022 як на доказ (т. 2 а. с. 94-106).
При цьому колегія суддів Верховного Суду вбачає, що за обставин цього конкретного провадження, з огляду на зміст конкретних зроблених засудженим повідомлень, для оцінки змісту й суті інформації в контексті дій, які інкримінуються ОСОБА_7 органом досудового розслідування за ч. ч. 1, 3 ст. 436-2 КК України, спеціальні знання в галузі лінгвістики не потрібні, і в цьому випадку суд міг за обставин цього конкретного провадження самостійно надати оцінку таким обставинам без висновку спеціаліста чи проведення лінгвістичної експертизи, що ним фактично й було зроблено.
Виключення з мотивувальних частин указаних рішень посилання на цей доказ в цьому випадку в цілому не впливає на обґрунтованість оскаржених судових рішень, доведеність винуватості засудженого у вчиненні кримінальних правопорушень та правильність кваліфікації його діянь за відповідними статтями КК України, що підтверджується також й іншими доказами, наявними в матеріалах провадження, на які посилаються суди у оскаржуваних судових рішеннях.
Також колегія суддів не вбачає обґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що судами не були в достатній мірі враховані обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, внаслідок чого призначене йому покарання є надмірно суворим.
Згідно з положеннями статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності й даним про особу винного.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір покарання у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_7 покарання ґрунтується на наведених вище вимогах закону.
Зокрема місцевий суд, призначаючи обвинуваченому покарання, врахував наявність у нього другої групи інвалідності у якості обставини, яка пом`якшує покарання, й встановив відсутність обставин, які його обтяжують. 
Суд апеляційної інстанції, оцінюючи аналогічні доводи апеляційної скарги сторони захисту, цілком обґрунтовано вказав, що, виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, з урахуванням характеру вчинених обвинуваченим дій, їх суспільної небезпечності та наслідків, даних про особу обвинуваченого призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вказаним обставинам, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду. 
Тому, керуючись положеннями статей 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 березня 2023 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 змінити.
Виключити з мотивувальної частини судових рішень посилання як на доказ винуватості ОСОБА_7 на висновок спеціаліста від 16.09.2022.
У решті вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                               ОСОБА_2                                ОСОБА_3