ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2025 року
м. Хмельницький

Справа № 686/29059/24
Провадження № 22-ц/820/1682/25

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Янчук Т.О. (суддя-доповідач),
 
Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,
 
секретар: Плінська І.П.,
 
за участю апелянтки ОСОБА_1 , апелянта ОСОБА_2 та його представник адвоката Ксьондзика Ю.Ю., представників відповідача ОСОБА_3 – адвокатів Лозінського М.В., Яроша В.Ю.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 травня 2025 року (суддя Карплюк О.І.) та додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 червня 2025 року (суддя Козак О.В.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння та за позовом третьої особи ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння у спільну сумісну власність,
в с т а н о в и в:
У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Позов обґрунтовував тим, що 25 травня 2020 року відповідачу в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом №686/6330/18-ц передано у власність нерухоме майно: житловий будинок розташований за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 245,5 кв.м, житловою площею 77,3 кв.м, на загальну суму 1104991,30 грн. та земельну ділянку площею 0,1 га розташовану за адресою АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер 6810100000:11:001:0048 на загальну суму 120400 грн.
Позивач зазначав, що ОСОБА_3 набув право власності на спірне домоволодіння та земельну ділянку внаслідок недобросовісної поведінки та зловживаючи своїм правом, оскільки навіть після отримання вказаного майна у власність відповідач отримав від позивача у 2021-2022 роках ще 4920 дол.США в рахунок погашення боргу.
Крім того, приватний виконавець порушив права третіх осіб на домоволодіння та земельну ділянку, оскільки передав відповідачу майно, на яке поширюється право спільної сумісної власності подружжя. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.08.1995 року по 17.06.2020 року під час якого позивачем придбано земельну ділянку за письмовою згодою дружини, на зазначеній земельній ділянці за спільні кошти подружжям побудовано та здано в експлуатацію житловий будинок. 
Також позивач зазначив, що приватним виконавцем та приватним нотаріусом не взято до уваги наявність обтяжень на нерухомому майні під час вчинення дій, а саме, згідно з ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 12.08.2019 року у справі №686/21420/19 та ухвали Хмельницького міськрайонного суду від 23.10.2020 року у справі №686/1795/20 накладено арешт на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Відповідно до рішення про опис майна в податкову заставу №3424/9/22-01-58-07-19 житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , передано в податкову заставу. Крім того, оцінка майна, яка була виконана в ході виконавчого провадження є явно заниженою, з приводу чого позивач звернувся до правоохоронних органів із заяво про вчинення кримінального правопорушення. 
Із урахуванням викладеного, позивач просив суд витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 у власність ОСОБА_2 наступне нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 245,5 кв.м, житловою площею 77,3 кв.м, розташований за адресою АДРЕСА_1 ; земельну ділянку кадастровий номер 6810100000:11:001:0048 площею 0,10 га яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , вирішити питання про розподіл судових витрат.
У лютому 2025 року третя особа ОСОБА_1 також звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння у спільну сумісну власність.
Звернення із самостійним позов ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що саме третя особа перебуває у правовідносинах із відповідачем і саме її право порушено. ОСОБА_1 як третя особа із самостійними вимогами частково заперечує вимоги позивача і має на меті вирішити спір не на користь позивача, а на свою користь. Також зазначила, що станом на 21.12.2020 року позивачем було сплачено відповідачу через представників відповідача - 7080 дол. США боргу та залишок боргу складав – 25000 дол.США. Проте, в подальшому за 2021-2022 роки позивачем було передано ОСОБА_3 через його представника ще 4920 дол.США, які відповідач прийняв попри передачу йому державним виконавцем домоволодіння та земельної ділянки боржника, що свідчить про недобросовісну поведінку стягувача у зобов`язальних правовідносинах. Також вказала на те, що приватний виконавець порушив її право на домоволодіння та земельну ділянку, оскільки спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя – ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , не взято до уваги наявність обтяжень на нерухомому майні під час вчинення дій, а оцінка майна, яка була виконана в ході виконавчого провадження є явно заниженою.
Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просила суд витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житловий будинок загальною площею 245,5 кв.м, житловою площею 77,3 кв.м, розташований за адресою АДРЕСА_1 ; земельну ділянку кадастровий номер 6810100000:11:001:0048 площею 0,10 га яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , вирішити питання про розподіл судових витрат.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 19 травня 2025 року у позові ОСОБА_2 та у позові третьої особи ОСОБА_1 – відмовлено. 
Суд першої інстанції, керувався тим, що відповідно до частини другої статті 388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно придбане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. 
Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 11 червня 2025 року заяву ОСОБА_3 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 27000 грн. витрат на правничу допомогу; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 10000 грн. витрат на правничу допомогу; в задоволенні решти вимог відмовлено.
Не погоджуючись із основним рішенням та додатковим рішенням у даній справі, ОСОБА_2 звернувся до суду із апеляційними скаргами, в яких просив суд рішення суду від 19.05.2025 року та додаткове рішення від 11.06.2025 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.
В обґрунтування доводів апеляційних скарг ОСОБА_2 зазначив, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доводам позивача, внаслідок чого було допущено неправильне застосування норм матеріального права, а висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Суд не врахував, що ОСОБА_3 набув право власності на домоволодіння та земельну ділянку внаслідок недобросовісної поведінки та зловживаючи своїм правом. Приватний виконавець порушив право третьої особи на домоволодіння та земельну ділянку та передав майно, на яке поширюється право спільної сумісної власності. Приватний виконавець та приватний нотаріус не взяли до уваги наявність обтяжень на нерухомому майні під час вчинення дій, оцінка майна, яка була виконана в ході виконавчого провадження є явно заниженою. Крім того, спірне нерухоме майно визнано речовим доказом в рамках кримінального провадження, а саме, ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду від 01.04.2025 року, залишеною без змін ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 08.05.2025 року, на спірний житловий будинок та земельну ділянку накладено арешт з метою збереження речових доказів. Також апелянт просив суд скасувати додаткове рішення про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу відповідача, оскільки ОСОБА_3 не було заявлено про понесення витрат до закінчення судових дебатів, а розмір заявлених витрат є явно завищеним та неспівмірним зі складністю справи. Водночас, позивач був позбавлений права обґрунтувати неспівмірність витрат через неотримання доказів таких витрат. ОСОБА_2 зазначає, що має скрутне матеріальне становище та не має можливості сплатити таку явно завищену суму витрат. 
Третя особа ОСОБА_1 також подала апеляційні скарги на основне та додаткове рішення, в яких, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції від 19.05.2025 року та додаткове рішення від 11.06.2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення яким задовольнити позов ОСОБА_1 .
Апеляційні скарги ОСОБА_1 перекликаються з доводами апеляційних скарг ОСОБА_2 . Зазначивши, що суд першої інстанції поверхнево дослідив докази подані позивачем, дійшов висновків які не відповідають обставинам справи, внаслідок чого було ухвалено незаконне рішення про відмову у задоволенні позову третьої особи. На думку апелянтки, додаткове рішення суду першої інстанції також підлягає скасуванню, оскільки представником відповідача не було зроблено заяву про понесення витрат до закінчення судових дебатів, а тому суд першої інстанції не мав підстав для задоволення такої заяви. Також апелянтка зазначила, що розмір заявлених відповідачем витрат є явно завищеним та неспівмірним із складністю справи, та позивачі, як учасники справи були позбавлені права обґрунтувати таку неспівмірність витрат через неотримання доказів таких витрат, подати докази свого майнового стану та майнового стану позивача. 
Відзивів на апеляційні скарги від інших учасників у справі не надходило. 
В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник адвокат Ксьондзик Ю.Ю. підтримали апеляційні скарги позивача та третьої особи просили їх задовольнити.
Третя особа ОСОБА_1 , яка заявила самостійні вимоги, підтримала доводи своїх апеляційних скарги та апеляційних скарг ОСОБА_2 , просила їх задовольнити.
Представники відповідача ОСОБА_3 адвокати Лозінський М.В., Ярош В.Ю. в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційних скарг, просили їх відхилити.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність залишення апеляційних скарги без задоволення з огляду на наступне.
В силу вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що з 04 серпня 1995 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі. Наразі цей шлюб розірвано, про що 17 червня 2020 року Хмельницький міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану складено відповідний актовий запис №83.
На підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Гусєвою Л.В. (зареєстровано в реєстрі за №8970), ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_4 земельну ділянку. До 28 листопада 2011 року ОСОБА_2 побудував на цій ділянці житловий будинок (свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 1грудня 2011 року серії НОМЕР_1 ).
За умовами шлюбного договору від 08 травня 2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Оксанюк Н.М. (зареєстровано в реєстрі за №1741), земельна ділянка та житловий будинок належать сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 9липня 2018 року у справі №686/6330/18 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 доларів США та 16880 євро боргу за договором позики та 13215 грн судового збору. Ухвалою від 14 березня 2019 року замінено сторону виконавчого провадження - стягувача ОСОБА_5 на його правонаступника, ОСОБА_3 
19 червня 2019 року Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області видав два виконавчих листа №686/6330/18-ц щодо ОСОБА_2 (про стягнення основного боргу та судового збору), які перебували на виконанні у приватного виконавця Лабчука Р.М. (виконавчі провадження №59433450 і №59433280).
У рамках виконавчого провадження №59433450 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 30830 доларів США та 16880 євро боргу за договором позики приватний виконавець ОСОБА_6 звернув стягнення на земельну ділянку та житловий будинок, які були описані, оцінені та передані на реалізацію з прилюдних торгів.
За результатами проведених 10 березня, 10 квітня та 14 травня 2020 року ДП«Сетам» електронних торгів земельна ділянка та житловий будинок не були реалізовані, внаслідок чого ОСОБА_3 виявив бажання залишити це майно за собою.
25 травня 2020 року приватний виконавець Лабчук Р.М. передав земельну ділянку та житловий будинок стягувачу ОСОБА_3 у рахунок погашення боргу за відповідними постановою та актом.
На підставі акта про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 25 травня 2020 року приватний нотаріус Кушал Д.В. видала ОСОБА_3 два свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, які не відбулися, а саме свідоцтво від 25 березня 2021 року щодо житлового будинку (зареєстровано в реєстрі за №295) і свідоцтво від 2 листопада 2021 року щодо земельної ділянки (зареєстровано в реєстрі за №1545).
Тоді ж приватний нотаріус Кушал Д.В. зареєструвала у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності ОСОБА_3 на житловий будинок (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 57297196 від 25 березня 2021 року, запис про право власності номер 41178439 від 25 березня 2021року) та на земельну ділянку (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 61309998 від 2 листопада 2021 року, запис про право власності номер 44796548 від 2 листопада 2021 року).
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30.10.2019 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 10.03.2020 року та постановою Верховного Суду від 16.09.2020 року, у справі №686/4808/19, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання за ОСОБА_1 прав власності на 1/2 частки в житловому будинку АДРЕСА_1 та на 1/2 частки земельної ділянки кадастровий номер 6810100000:11:001:0048 по АДРЕСА_1 з підстав наявності ознак уникнення виконання боргових зобов`язань, встановлених рішенням суду.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 11 березня 2024 року, зміненим постановою Хмельницького апеляційного суду від 06 червня 2024 року лише в мотивувальній частині, у справі № 686/12224/22, відмовлено в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного виконавця виконавчого округу Хмельницької області Лабчука Р.М, приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Кушал Д.В., ДП «Сетам» про поділ майна подружжя, визнання недійсними постанови та акта про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, скасування свідоцтв та записів про реєстрацію права власності щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності застосуванням передбачених законодавством заходів. Регулювання, наведене в Главі 29 ЦК України, передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) й усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.
При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.
Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.
Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Наявні в матеріалах справи докази та з`ясовані судом на їх підставі обставини свідчать про таке:
- спірне нерухоме майно було предметом продажу на прилюдних торгах з продажу арештованого майна, проведених за ініціативною приватного виконавця Лабчука Р.М., звернув стягнення на земельну ділянку та житловий будинок, які були описані, оцінені та передані на реалізацію з прилюдних торгів;
- за результатами проведених 10 березня, 10 квітня та 14 травня 2020 року ДП«Сетам» електронних торгів земельна ділянка та житловий будинок не були реалізовані, внаслідок чого ОСОБА_3 виявив бажання залишити це майно за собою. 25 травня 2020 року приватний виконавець Лабчук Р.М. передав земельну ділянку та житловий будинок стягувачу ОСОБА_3 у рахунок погашення боргу за відповідними постановою та актом.
На підставі акта про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 25 травня 2020 року приватний нотаріус Кушал Д.В. видала ОСОБА_3 два свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, які не відбулися, а саме свідоцтво від 25 березня 2021 року щодо житлового будинку (зареєстровано в реєстрі за №295) і свідоцтво від 2 листопада 2021 року щодо земельної ділянки (зареєстровано в реєстрі за №1545).
Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, проведення процедури прилюдних торгів є правочином.
Такий висновок узгоджується й з нормами статей 650, 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу купівлю-продаж на біржах, конкурсах, аукціонах, публічних торгах та визначають, що до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.
За встановленими судом обставинами справи щодо спірного нерухомого майна відбулася спеціальна процедура його продажу приватним виконавцем на прилюдних торгах.
Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Відповідно до частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.
Згідно з частиною третьою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.
Виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з`ясувати питання, чи не володіє він цим нерухомим майном спільно з іншими особами, після чого вирішувати питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.
Відповідно до частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Водночас, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби (частини друга статті 73 СК України).
У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя.
У цій справі встановлено, що судовим рішенням у справі № 686/6330/18 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 20 грудня 2017 року. ОСОБА_1 судові рішення про стягнення боргу за договором позики не оскаржувала, з позовом про визнання недійсним договору позики не зверталася.
У задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії приватного виконавця щодо реалізації майна відмовлено ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 травня 2021 року.
У справі № 686/4808/19 судами встановлено, що ОСОБА_1 , ініціюючи спір про поділ спільного майна подружжя, діяла недобросовісно, на шкоду інтересам кредитора.
Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
За статтею 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.
За змістом статей 1 та 2 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-IV(тут і далі у редакції, чинній на час проведення відповідних прилюдних торгів (аукціону)), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
При здійсненні виконавчого провадження приватний виконавець, зокрема, має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»).
Розглядаючи дії виконавця в порядку виконання судового рішення, Велика Палата Верховного Суду в пункті 88 постанови від 6 жовтня 2020 року у справі № 2-24/494-2009 зазначила, що за змістом Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII вбачаються можливими дії виконавця, спрямовані на виконання обов`язку боржника, наявність якого встановлена рішенням суду або іншого уповноваженого органу, перед стягувачем, причому за рахунок боржника. Виконання такого рішення за боржника виконавцем неможливе в разі відсутності майна в боржника, або в разі відсутності в боржника юридичної чи фактичної можливості самостійно вчинити на користь стягувача певні дії. Отже, виконавець виконує за боржника його обов`язок перед стягувачем лише в разі, коли боржник має юридичну і фактичну можливість самостійно виконати свій обов`язок, але через дефект волі не виконує його. У зв`язку із цим здатність боржника своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки обмежується, зокрема, шляхом накладення арешту на кошти і майно боржника. Натомість виконавець своїми діями створює юридичні наслідки для боржника. При цьому виконавець не має власного юридичного інтересу у створенні таких наслідків у правовідносинах зі стягувачем чи іншими особами під час виконання рішення за боржника.
Правова природа дій приватного виконавця на виконання судового рішення за регулюванням, наведеним у Законі України «Про виконавче провадження» № 606-IV, не є відмінною, тож такі висновки Великої Палати Верховного Суду щодо створення виконавцем своїми діями юридичних наслідків для боржника є застосовними також у межах цієї справи.
Відповідно у контексті наявності (відсутності) волі продавця майна в процедурах примусового відчуження в межах виконавчого провадження слід враховувати обмеження правосуб`єктності власника майна, яке у даному випадку відбувається на підставі прямих, імперативних законодавчих приписів, що пов`язується з особливими завданнями та цілями правового регулювання виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження приватний виконавець здійснює покладені на нього функції з реалізації майна, на яке звернено стягнення; натомість у боржника як власника майна у межах виконавчого провадження залишається процесуальне право оскарження рішень, дій, бездіяльності державного виконавця, право оскарження судових актів (рішень, ухвал), а також право на відшкодування шкоди, заподіяної діями державного виконавця.
Саме тому відповідно до частини другої статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.
Щодо недобросовісності набувача майна.
Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)).
Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.
Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16).
Як вбачається із матеріалів справи арешти ухвалами Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12.08.2019 року справа №686/21420/19 та від 23.10.2020 року справа №686/1795/20 накладалися з метою забезпечення виконання рішення суду і після накладення арешту на спірне нерухоме майно приватним виконавцем 26.07.2019 року. Податкова застава спірного нерухомого майна теж була накладена 04.12.2019 року, тобто теж після накладення арешту на спірне нерухоме майно приватним виконавцем. Речове право на спірне нерухоме майно не було зареєстровано за іншою особою.
Передача грошових коштів ОСОБА_2 представнику набувача майна в рахунок погашення боргу за договором позики, теж не свідчить про недобросовісність дій ОСОБА_3 .
За встановленими у цій справі обставинами спірне нерухоме майно було предметом продажу на прилюдних торгах. При оцінці добросовісності/недобросовісності набувача майна слід враховувати, що прилюдні торги у межах здійснення виконавчого провадження мають виступати найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів та «юридичне очищення» майна, придбаного у такий спосіб.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , та позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, оскільки за встановлених судами обставин майно у відповідача не може бути витребувано в порядку статей 387, 388 ЦК України, а права позивача, та третьої особи в зв`язку з цим захисту не підлягають.
Доводи апеляційних скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального не спростовують висновків суду, а тому підлягають відхиленню. 
Щодо доводів апеляційних скарг про скасування додаткового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). 
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на правничу допомогу, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Витрати на правову допомогу були заявлені стороною відповідача у поданих до суду перших документах по суті справи, а саме у відзиві на позов (21.01.2025 року) представник відповідача зазначив що попередній орієнтовний розмір витрат на правову допомогу складає 27000 грн., та у відзиві на позовну заяву третьої особи (21.02.2025 року) – зазначено про попередній орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу в розмірі 30000 грн., докази про що будуть подані протягом п`яти днів з моменту проголошення рішення. 
23 травня 2025 року до суду першої інстанції надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_3 – Лозінського М.В. про ухвалення додаткового рішення про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, із відповідними доказами на підтвердження понесення таких витрат.
20 січня 2025 року між ОСОБА_3 та Адвокатським об`єднанням «Адвокатська контора «Місяць і Партнери», в особі керуючого партнера - Місяця А.П. укладено Договір б/н про надання правової допомоги, під час розгляду цивільної справи № 686/29059/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Пунктом 3.1. укладеного Договору передбачено, що за правову допомогу, передбачену в п.п. 1.2. Договору Замовник сплачує Виконавцю гонорар в розмірі, обумовленому додатковою угодою сторін.
Відповідно до п.1 Додаткового договору №1 від 20.01.2025 р. сторонами погоджено винагороду адвоката у фіксованому розмірі в сумі 27000 грн. за весь обсяг послуг, які надаються Адвокатським об`єднанням згідно умов Основного договору про надання правової допомоги б/н від 20.01.2025 р.
Пунктом 2 Додаткового договору №1, винагорода, визначена в п. 1 цього Додаткового Договору, сплачується Клієнтом у випадку ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 по даній справі, у безготівковому порядку на банківські реквізити Виконавця, зазначені у цьому Договорі, протягом 90 днів з дати ухвалення судом першої інстанції рішення за наслідками розгляду справи.
04 лютого 2025 р. між ОСОБА_3 та Адвокатським об`єднанням «Адвокатська контора «Місяць і Партнери» було укладено Додатковий договір № 2 від 04.02.2025 до Договору про надання правової допомоги від 20.01.2025 р., відповідно до умов якого сторони погодили, що у зв`язку із поданням позовної заяви Третьою особою ОСОБА_1 із самостійними вимогами на предмет спору в межах даної цивільної справи № 686/29059/24 внаслідок чого збільшився об`єм роботи та послуг Виконавця по цій справі, сторони погодили додаткову оплату в сумі 30000 грн., яка є гонораром успіху та сплачується Клієнтом у разі ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позову Третьої особи.
Клієнт сплачує Виконавцеві вказану у пункті 1 цього Додаткового договору суму винагороди протягом 90 днів з дати ухвалення судом першої інстанції рішення за наслідками розгляду справи № 686/29059/24.
Відповідно до Акта приймання-передачі виконаних робіт/наданих послуг від 20.05.2025 року за Додатковим договором № 1 Договору про надання правової допомоги від 20.01.2025 року, загальна вартість виконаних робіт/наданих послуг, вказаних у п.п. 1-3 цього Акту, складає 27000 грн. та Акта приймання-передачі виконаних робіт/наданих послуг від 20.05.2025 року за Додатковим договором №2 Договору про надання правової допомоги від 20.01.2025 року, - загальна вартість виконаних робіт/наданих послуг, вказаних у п.п. 1-3 цього Акту, складає 30000 грн. 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції.
ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.
Суд також повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Проаналізувавши долучені до заяви про ухвалення додаткового рішення докази на підтвердження факту понесення ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу документи, зважаючи що суд відмовив у задоволенні позовної заяви позивача та третьої особи, враховуючи співмірність складності справи з виконаними адвокатом роботами (наданими послугами) колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції про часткове задоволення заяви відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу із позивача ОСОБА_2 в розмірі 27000 грн. а ОСОБА_1 – в розмірі 10000 грн.
Суд першої інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню та надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, дійшов загалом правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Твердження апеляційних скарги про недотримання відповідачем порядку заявлення понесених ним витрат на правничу допомогу у справі не відповідають дійсним обставинам справи та спростовуються наявними у справі доказами.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове,цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в задоволенні апеляційних скарг відмовлено, підстави для розподілу судового збору відсутні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
у х в а л и в:
Апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 травня 2025 року та додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 20 серпня 2025 року.

Судді:                                                                         Т.О. Янчук

                                                                               Л.М. Грох

       О.І. Ярмолюк