ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/7443/24  Номер провадження 22-ц/814/2518/25	Головуючий у 1-й інстанції Алексашина Н. С.  Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2025 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого судді: Обідіної О.І.,
суддів: Бутенко С.Б., Карпушина Г.Л.,
       
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 березня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про позбавлення батьківських прав та про встановлення факту самостійного виховання і утримання дітей,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав та встановити факт самостійного виховання і утримання дітей.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що вони з відповідачкою з 2009 року перебували у фактичних шлюбних відносинах і мають спільних неповнолітніх синів - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Спочатку вони проживали всі разом, а після досягнення дітьми трирічного віку, мати почала періодично залишати місце їх постійного проживання, могла бути відсутньою декілька днів, залишивши дітей без нагляду. На його зауваження та питання про місце свого перебування відповіді не надавала та проявляла негативну реакцію щодо його прохань більш відповідально ставитись до виконання своїх батьківських обов`язків. 
09 січня 2023 року відповідачка без попередження залишила місце їх постійного проживання та вийшла на телефонний зв`язок лише через кілька днів, повідомивши, що перебуває за межами України. На його питання як бути з дітьми, відповіла, що це його проблеми і їй це не цікаво.
За весь цей час вона життям дітей не цікавилась, матеріальної допомоги не надавала та не виявляла бажання відновити з синами зв`язок. 
Всі питання по їх вихованню та утриманню несе він як батько, оскільки неповнолітні діти повністю перебувають на його утриманні, він самостійно дбає про їх розвиток, навчання та фізичне виховання. 
Враховуючи наведене, просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та встановити факт самостійного виховання та утримання ним як батьком неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , починаючи з 11 січня 2023 року, тобто з дати виїзду відповідачки за межі України.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд виходив з їх безпідставності, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки.

Не погодившись з даним судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до помилкового вирішення спору, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення його вимог в повному обсязі. 
Зазначав, що судом безпідставно не було взято до уваги встановлені органом опіки та піклування обставини щодо тривалого нехтування відповідачем своїх батьківських обов`язків, повне самоусунення матері від їх виконання, що свідчить про її винну поведінку у формі бездіяльності.
Наголошує, що і сама позиція останньої свідчить про її небажання належним чином виконувати свої обов`язки по відношенню до дітей, оскільки під час спілкування з працівниками органу опіки та піклування остання повідомила, що дійсно мешкає в іншій країні, має наразі іншу родину та висловлює прохання, щоб опікуном дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був їх батько ОСОБА_1 .

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, приходить до наступних висновків.        
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно вимог п. п. 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що батьками неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які між собою в зареєстрованих шлюбних відносинах не перебували. 
Згідно довідки з місця навчання неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , виданої на підставі інформації від класних керівників, його матір не підтримувала контакти зі школою, не відвідувала батьківські збори, не цікавилася успішністю своїх дітей. Приводив дітей до школи та забирав їх батько, він же контактував з адміністрацією школи та постійно цікавився навчанням синів. 
З відповіді Комунального некомерційного медичного підприємства «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» вбачається, що відповідно до інформації, наданої практичним психологом ОСОБА_7 , у обох хлопців відмічається стала емоційна прив`язаність до батька, переважно за рахунок того, що почувають себе з ним під захистом та опікою. Теперішнє місце проживання дітей сприймається позитивно, з урахуванням активного спілкування та проведення дозвілля з батьком. 
Згідно інформації витребуваної за ухвалою суду від 03 жовтня 2024 року від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , перетнула державний кордон України у пункті пропуску Грушів 11.01.2023 року у напрямку виїзд. До вказаного часу до України не поверталась. 
Діти проживають разом з батьком по АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади. 
Відповідач має інше зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 .
До часу свого виїзду остання проживала спільно з позивачем та дітьми в належній ОСОБА_1 вищевказаній квартирі. 
На підставі ухвали суду першої інстанції, органом опіки та піклування було складено висновок, затверджений рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 23.01.2025 року №182 про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дітей ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В даному висновку встановлено, що діти проживають з батьком в комфортній сучасній квартирі, яка обладнана всіма житлово-комунальними зручностями. Забезпечені батьком необхідними речами, предметами побуту та навчальною технікою, мають окремі кімнатами. Хлопці навчаються в приватних учбових закладах, зв`язок з якими підтримує батько, цікавиться процесом навчання. Матеріально дітей забезпечує та дбає про їх розвиток, піклується про стан здоров`я дітей, забезпечує регулярні медичні спостереження та щеплення.

В порядку ст. 171 СК України неповнолітні діти були опитані працівниками органу опіки та піклування та повідомили, що більше двох років з матір`ю, яка виїхала до Республіки Польща, не спілкуються, всі питання щодо їх виховання, догляду, турботи та матеріально-фінансового забезпечення вирішує лише батько. 
При цьому, неповнолітні не змогли пригадати останню дату коли спілкувалися з матір`ю, проте зазначили, що спілкувалися з нею на свої дні народження та отримали від неї подарунки. Діти висловили згоду з рішенням батька щодо позбавлення матері батьківських прав, однак, не змогли чітко сформувати свої думки та почуття щодо того чи ображаються вони на матір через її поведінку.
Органом опіки та піклування здійснено виїзд за зареєстрованим місцем проживання матері відповідачки ОСОБА_2 у АДРЕСА_2 . З`ясовано, що за вказаною адресою проживає мати відповідачки – ОСОБА_9 , яка повідомила, що донька вже два роки проживає та працює в Республіці Польщі. При цьому, мати відповідачки повідомила, що нечасто спілкується з дочкою, однак, переконана, що позивач перешкоджає їй у спілкуванні з дітьми та їх вихованні.
За допомогою месенджера Viber орган опіки та піклування повідомив відповідачку ОСОБА_2 про розгляд питання щодо позбавлення ї батьківських прав. У листуванні відповідачка повідомила, що проживає в іншій країні та наразі має іншу родину, висловила бажання аби опікуном її синів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 був їх батько – ОСОБА_1 . Письмові пояснення щодо свого ставлення до справи про позбавлення її батьківських прав ОСОБА_2 не надала, у засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконкому Кременчуцької міської ради за наданим посиланням в режимі відеоконференції бажання брати участь не виявила. 
Враховуючи зібрані дані, а також зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки, орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавляти батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сам факт того, що відповідачка припинила спільне проживання з позивачем і виїхала за межі території України не свідчить про її байдуже ставлення до дітей, та не може свідчити про злісне ухилення від участі у їх вихованні, свідоме нехтування своїми обов`язками та факт самостійного виховання у спорі між батьками щодо виконання обов`язків з виховання дитини, не розглядається як самостійна вимога позовного провадження. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з даним судовим рішенням з огляду на наступне. 

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч . 1 ст. 164 СК України.
Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Вказані висновки викладені в постановах Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №753/2025/19, від 06.05.2020 у справі № 641/2867/17-ц.
Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Також у своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
В той же час, як вбачається із висновку складеного органом опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 23.01.2025 року №182 про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Твердження апелянта про те, що мати тривалий час не бачиться із синами, не цікавиться їх життям, участі у їх вихованні не бере, не є достатніми правовими підставами для позбавлення відповідача батьківських прав, що являє собою крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки.
За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, про відсутність підстав для позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав щодо її неповнолітніх синів, а відтак доводи апеляційної скарги в цій частині на увагу не заслуговують. 

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення іншої вимоги позивача - встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 їх батьком ОСОБА_1 , починаючи з 11 січня 2023 року, яка підлягає вирішенню в ході розгляду спору між батьками щодо виконання одним з них своїх батьківських обов`язків, враховуючи при цьому доведеність факту неналежного виконання ОСОБА_2 як матір`ю своїх обов`язків.
Встановлено, що дана справа пов`язана з вирішенням спору про право, а саме спору щодо ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження з врахуванням інтересів дітей.
У зв`язку з чим, доведення факту самостійного виховання дітей батьком пов`язане з встановленням обставин щодо невиконання матір`ю батьківських обов`язків щодо останніх, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним з батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Такий факт одноосібного (самостійного) виховання дитини одним з батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки у такому випадку завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.  
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч. 1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно із положеннями статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідач на протязі двох з половиною років проживає за кордоном, де, з її власних пояснень, утворила нову сім`ю, має стабільну роботу та не виявляє бажання повертатись до України.
При цьому, остання не заперечувала того, що матеріально дітей не забезпечує, коштів їм не направляє, за виключенням дарунків на їх день народження, та прохала аби опікуном їх синів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 був їх батько – ОСОБА_1 . 
Наявними у справі доказами підтверджено, що позивач створив для дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 якнайкращі умови проживання
Так, родина проживає у комфортній, просторій, окремій трикімнатній квартирі з усіма комунальними зручностями. Окрім кімнат в помешканні передбачені: коридор, вітальня, дві окремі вбиральні, гардеробна, кухня з відокремленою обідньою зоною, лоджія, балкон. Житло має сучасний ремонт, облаштоване меблями та побутовою технікою нового зразка, чисто та затишно.
Для дітей відведено окремі кімнати, які обладнані всі необхідним для максимального забезпечення потреб хлопців відповідно до їх віку, здібностей та захоплень. Діти забезпечені якісним одягом та взуттям, індивідуальними засобами, продуктами харчування, засобами гігієни тощо.
Відповідно до довідки виданої приватним закладом загальної середньої освіти ліцей «ІТ СТЕП СКУЛ КРЕМЕНЧУК» від 17.06.2024 року №163, де зазначено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 навчається у 7-му класі та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 навчається у 6-му класі. Окрім ого, зазначено, що мати дітей ОСОБА_2 не підтримує контакти зі школою, не відвідує батьківські збори та спілкується з вчителями будь-якими доступними способами, не цікавиться успішністю своїх дітей. До школи приводить та забирає їх батько та безпосередньо, він контактує з адміністрацією школи, оплачує навчання.
Вищевказані обставини знайшли своє відображення в письмових доказах, в тому числі і у висновку органу опіки та піклування, працівники якого за результатами проведеної перевірки підтвердили факт одноосібного виховання батьком своїх неповнолітніх дітей з часу виїзду матері за кордон. 
При цьому, відповідачем ОСОБА_2 не заперечується факт самостійного виховання позивачем ОСОБА_1 їх спільних дітей та в ході співбесіди з працівниками органу опіки та піклування нею було висловила бажання про встановлення ОСОБА_1 опікуном їх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .
Оскільки при вирішенні даного спору між батьками захисту інтересів дітей приділяється найбільша увага, тому вирішального значення буде мати не стільки вирішення спору про порушене право одного з батьків, як вирішення питання майбутнього дитини, яке пов`язане із здійсненням саме батьком своїх батьківських обов`язків, що в свою чергу потребує при даних правовідносинах встановлення факту самостійного виховання ним спільних неповнолітніх дітей.
За вказаних обставин, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог про встановлення факту самостійного виховання дітей, підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про їх задоволенням, що відповідатиме принципу забезпечення найкращих інтересів дітей та позитивно вплине на їх розвиток в безпечному, спокійному та стійкому середовищі поряд з батьком.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково .
Заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 березня 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей – скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання і утримання дітей задовольнити.
Встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 їх батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , починаючи з 11 січня 2023 року.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 28 серпня 2025 року.

Судді: О.І. Обідіна С.Б. Бутенко Г.Л. Карпушин