П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 червня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/32692/24	
Перша інстанція: суддя Андрухів В.В.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі: 
Головуючого:          Градовського Ю.М.
суддів:          Бітова А.І.,
          Шевчук О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 січня 2025р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И Л А:
У жовтні 2024р. ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону (ВЧ НОМЕР_2 ) ДПС України, у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в перетині Державного кордону України від 10.10.2024р., видане начальником групи іпс впс “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
- зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін ( АДРЕСА_1 ) ДПС України надати дозвіл на перетин Державного кордону України ОСОБА_1 разом з матір`ю ОСОБА_2 на підставі паспортів для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_3 від 23.05.2019р. № НОМЕР_3 та ОСОБА_2 від 10.10.2023р. №GG941244, свідоцтва про народження ОСОБА_1 від 21.04.1978р. серія ДИЗ НОМЕР_4 , довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією на ім`я ОСОБА_2 від 18.12.2023р. серія 12 ААГ №879904, витягу з реєстру територіальної громади про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 , відмітки місця проживання в паспорті громадянина України ОСОБА_2 , військового квитка ОСОБА_1 , довідки про надання відстрочки ОСОБА_1 
- стягнути з НОМЕР_1 прикордонного загону ( АДРЕСА_1 ) ДПС України компенсацію матеріальної шкоди, заподіяної ненаданням дозволу на перетин Державного кордону України 10.10.2024р. в сумі 1 602грн..
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 10.10.2024р. він разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 , інвалідом ІІ групи, на особистому легковому транспортному засобі виїхав з місця спільного проживання с.Лиманське, Роздільнянського району, Одеської області у бік пункту пропуску «Паланка-Маяки-Удобне» з метою перетину кордону з Республікою Молдова. 
На підтвердження права виїзду надано для перевірки (паспорти для виїзду за кордон, паспорти громадян України, свідоцтво про народження ОСОБА_1 , витяг з реєстру територіальної громади про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 , довідку до акту огляду медико-соціальною експертною комісією на ім`я ОСОБА_2 , військовий квиток ОСОБА_1 , довідку про надання відстрочки ОСОБА_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, страховий поліс «Зелена карта» на авто).
Однак, відповідачем прийнято рішення від 10.10.2024р. про відмову в перетині державного кордону України.
Позивач не погоджується з рішенням про відмову у перетині державного кордону, оскільки вважає, що має право на перетин державного кордону під час воєнного стану у встановленому законом порядку.
Посилаючись на вказане просив позов задовольнити.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 січня 2025р. адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення начальника групи іпс впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » НОМЕР_1 прикордонного загону (ВЧ НОМЕР_2 ) ДПС України, лейтенанта ОСОБА_4 , від 10.10.2024р. про відмову в перетинанні Державного кордону України, ухвалене щодо ОСОБА_1 ..
У задоволенні решти позову – відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань НОМЕР_1 прикордонного загону (ВЧ НОМЕР_2 ) ДПС України на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 484,48грн..
В апеляційній скарзі апелянт посилаючись на порушення норм права, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи адміністративний позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення є протиправним та незаконним, оскільки в ньому не визначено, які саме документи на підтвердження підстави для виїзду за кордон позивач не зміг надати на паспортний контроль, та у даному рішенні не надано оцінку поданим позивачем документам на підтвердження підстави для виїзду за кордон.
Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є військовозобов`язаним, має відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі п.13 ч.1 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що підтверджується копією військового квитки серії НОМЕР_5 та довідкою Роздільнянського РТЦКСП від 29.06.2024р. №1/4332.
10.10.2024р. позивач разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , інвалідом ІІ групи, прибули до міжнародного автомобільного пункту пропуску «Паланка-Маяки-Удобне» для перетинання державного кордону на виїзд з України.
Позивачем під час здійснення прикордонного контролю були надані наступні документи: паспорти для виїзду за кордон, паспорти громадян України, свідоцтво про народження ОСОБА_1 , витяг з реєстру територіальної громади про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 , довідку до акту огляду медико-соціальною експертною комісією на ім`я ОСОБА_2 , військовий квиток ОСОБА_1 , довідку про надання відстрочки від призову ОСОБА_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, страховий поліс «Зелена карта» на авто.
Однак, 10.10.2024р. начальником групи іпс впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_5 , як уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону, прийнято рішення про відмову в перетинанні Державного кордону України громадянину України ОСОБА_6 . Причина відмови: ПКМУ №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27.01.1995р. (а.с.6-7).
Не погодившись із рішенням про відмову в перетині державного кордону, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Перевіряючи правомірність оскаржуваного рішення відповідача, з урахування підстав, за якими позивач пов`язує його протиправність та скасування, судова колегія виходить з наступного.
Так, положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Приписами ст.1 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015р. за №389-VIII (далі – Закон №389) визначено, що воєнний стан – це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.8  Закону №389, в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Указом Президента України від 24.02.2022р. за №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні»  у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України,  ЗУ «Про правовий режим воєнного стану»  в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022р. строком на 30 діб.
Крім цього, відповідно до п.2  Указу Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні»  військовому командуванню (зокрема, Державні прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені  ЗУ «Про правовий режим воєнного стану»  заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Пунктом 3 Указу Президента України від 24.02.2022р. за №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні»  постановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст.30,34,38,39,41,44,53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою  ст.8 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану». 
У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та є чинним на момент розгляду справи.
Як вбачається із матеріалів справи, що 10.10.2024р. позивач намагався перетнути кордон України, тобто під час дії правового режиму воєнного стану на території України.
За правилами ч.1 ст.14  ЗУ «Про прикордонний контроль» від 5.11.2009р. за №1710-VI  (далі – Закон №1710) іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.
Положеннями ч.3  ст.14 Закону №1710 передбачено, що особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право протягом одного місяця з дня прийняття відповідного рішення у передбаченому законом порядку оскаржити його до органу Державної прикордонної служби України вищого рівня або до адміністративного суду за місцем розташування відповідного органу. Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії.
У відповідності до п.8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого  Постановою КМУ від 29.12.2021р. за №1455, перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.
Положеннями п.2 та 12 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 17.01.1995р. за №57 (далі – Правила №57) передбачено, що у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи. 
У ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.
Пунктом 2-1 Правил №57, зокрема, передбачено:
У разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право:
особи з інвалідністю за наявності посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або пенсійного посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України “Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю”, “Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю”, в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідки для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики (далі - документи, що підтверджують інвалідність) (абз.2 пункту 2-1);
особи, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю і супроводжують таких дружину (чоловіка) для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність (абз.3 пункту 2-1);
особи, які мають одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи і супроводжують одного із таких батьків для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність, а також документів, що підтверджують спільне проживання (їх задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) збігається із задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) їх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або здійснення догляду за своїми батьками чи батьками дружини (чоловіка), що підтверджується актом встановлення факту здійснення догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд. Акт встановлення факту здійснення догляду складається на підставі звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, до районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради із заявою про здійснення особою такого догляду. У випадку, якщо особа з інвалідністю I чи II групи є взятою на облік внутрішньо переміщеною особою, звернення із заявою про здійснення догляду подається за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи. На підставі такого звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом сільської, селищної, міської ради не пізніше ніж протягом п`яти робочих днів після надходження заяви складається акт встановлення факту здійснення догляду в довільній формі. Зазначений акт надсилається заявнику або видається особисто за його бажанням (абз.4 пункту 2-1).
Отже, абзац 2 вказаного пункту встановлює перелік документів для перетину кордону особами з інвалідністю, а абзац 4 цього пункту - перелік документів для перетину кордону особами, які мають одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи і супроводжують одного із таких батьків для виїзду за межі України. При цьому, абзац 4 пункту 2-1 Правил №57 вимагає, серед іншого, надання документа, що підтверджує інвалідність.
При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що відповідно до ст.14 Закону №1710 рішення уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону про відмову громадянину у праві перетину кордону в кожному випадку повинно бути обґрунтованим, із зазначенням конкретних причин відмови.
Як вбачається із оскаржуваного рішення, що в графі причин відмови в перетинанні державного кордону зазначено: «ПКМУ №57 «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27.01.1995р.».
При цьому, у спірному рішенні не визначено конкретний пункт вказаних правил та не конкретизовано, які саме документи на підтвердження підстави для виїзду за кордон позивач не зміг надати на паспортний контроль, та у даному рішенні не надано оцінку поданим позивачем документам на підтвердження підстави для виїзду за кордон.
Крім того, судова колегія наголошує, що можливість підтвердження позивачем наявності права на перетин кордону України прямо залежить від чіткого визначення відповідачем конкретного та вичерпного переліку необхідних для цього документів, чого зроблено не було.
Що стосується посилань апелянта на приписи п.2-1 Правил №57 як на правомірність прийняття свого рішення, то судова колегія зазначає, що в оскаржуваному рішенні не зазначено посилань на вказані приписи Правил №57, як на підставу для прийняття даного рішення.
Тобто, відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, не ґрунтувався приписами п.2-1 вищевказаних Правил, відповідно, такі посилання апелянта не можуть свідчити про правомірність оскаржуваного рішення.
Також судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення не відповідає затвердженій формі, виходячи з наступного.
Так, наказом МВС України від 5.06.2023р. №457 затверджено форму рішення про відмову в перетинанні державного кордону України.
Відповідно до затвердженої форми в рішенні міститься графа «причина відмови іноземцю, особі без громадянства або громадянину України в перетинанні державного кордону України із зазначенням підстав та строків тимчасового обмеження громадянина України у праві на виїзд з України або рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю, особі без громадянства в разі наявності в базах даних Державної прикордонної служби України відомостей про таке обмеження».
У контексті зазначеного судова колегія зауважує, що рішення про відмову в перетинанні державного кордону України є актом індивідуальної дії, головною рисою якого є його конкретність (гранична чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктом адміністративного права, який видає такий акт; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами; чітка відповідність такого акту нормам чинного законодавства.
Також загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Сталою є позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18.09.2019р. у справі №826/6528/18, від 10.04.2020р. у справі №819/330/18, від 10.01.2020р. у справі №2040/6763/18).
Повертаючись до обставин у цій справі, в оскарженому рішенні про відмову позивачу в перетинанні державного кордону відповідач лише покликався на Постанову КМУ №57 від 27.01.1995р., проте не зазначив конкретну норму законодавства, на підставі якої позивачу було обмежено виїзд з України.
З урахуванням вищезазначеного та положень вказаної ч.2 ст.2 КАС України, надаючи оцінку оскаржуваному рішенню на предмет його відповідності наведеним критеріям, судова колегія зазначає, що таке рішення прийняте без дотримання принципу рівності перед законом, є необґрунтованим та непропорційним.
Враховуючи усе вищевказане, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
У доводах апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті. 
Отже, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для її скасування.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.311,315,316,322,325 КАС України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України залишити без задоволення.
          Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 січня 2025р. залишити без змін.
          Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.          

Головуючий:                                                                                Ю.М. Градовський

Судді:                                                                                          А.І. Бітов 

                                                                                                     О.А. Шевчук