28.07.25
22-ц/812/1056/25
Провадження № 22-ц/812/1056/25

ПОСТАНОВА
Іменем України
28 липня 2025 року                                                        м. Миколаїв
                                                                                справа № 469/1632/17
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.
суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання Повертайленко Ю.В.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Коблівської сільської ради до законного представника малолітньої ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , треті особи: Миколаївська районна державна адміністрація, ОСОБА_3 , про витребування земельної ділянки, за апеляційною скаргою Миколаївської обласної прокуратури на рішення Березанського районного суду Миколаївської області, ухвалене 19 березня 2025 року під головуванням судді Гапоненко Н.О., повне судове рішення складено цього ж дня,
У С Т А Н О В И В:
У грудні 2017 року в Заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації звернувся до суду з даним позовом до законного представника малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - її матері ОСОБА_2 .
В обґрунтування позову прокурор посилався на те, що відповідно до розпорядження Березанської РДА № 588 від 05 жовтня 2011 року між Березанською РДА Миколаївської області та ОСОБА_3 укладено договір оренди терміном на 49 років земельної ділянки площею 0,1721 га із забудованих земель для комерційного використання під розміщення кафе з літнім майданчиком із земель, не наданих у власність та постійне користування за межами населеного пункту в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області. У подальшому розпорядженням Березанської РДА № 199 від 19 липня 2013 року вирішено продати ОСОБА_3 вказану земельну ділянку, на якій знаходиться нерухоме майно - нежитлова будівля кафе з літнім майданчиком, яка належить ОСОБА_3 на праві приватної власності відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Березанського районного нотаріального округу Миколаївської області Барсковим А.В. за № 290 від 06 серпня 2009 року; на підставі вказаного розпорядження між Березанською РДА та ОСОБА_3 31 липня 2013 року укладено договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, посвідчений нотаріально 31 липня 2013 року за № 629.
Вважаючи, що розпорядження Березанської РДА № 199 від 19 липня 2013 року прийняте з порушенням вимог закону, оскільки спірна земельна ділянка розташована у межах прибережної захисної смуги Чорного моря та відповідно до законодавства не може надаватися у приватну власність, та не відповідає містобудівній документації, 23 серпня 2017 року прокурор звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Березанської РДА та фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання незаконним і скасування цього розпорядження, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки № 629 від 31 липня 2013 року, скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису № 1944479 від 31 липня 2013 року про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_3 .
Після звернення прокурора до суду із зазначеним позовом ОСОБА_3 на підставі договору № 2547 від 01 вересня 2017 року продала ОСОБА_2 вказану земельну ділянку, яку ОСОБА_2 на підставі договору № 3104 від 28 жовтня 2017 року подарувала малолітній ОСОБА_1 .
Прокурор зазначав, що спірна земельна ділянка розташована за межами населеного пункту в межах території Рибаківської сільської ради, в межах прибережної захисної смуги Чорного моря та згідно проекту планування та забудови Березанського району Миколаївської області входить в зону рекреації, в якій дозволяється розміщення баз відпочинку, пансіонатів та будинків відпочинку, кемпінгів, піонертаборів, таборів труда та відпочинку, пляжів, пам`яток археології, заказників пам`яток культури, тому комерційне використання спірної земельної ділянки під розміщення кафе з літнім майданчиком на вказаній території забороняється. 
Посилаючись на те, що спірна земельна ділянка вибула з власності держави всупереч вимогам законодавства та поза волею належного розпорядника - Миколаївської обласної державної адміністрації, обґрунтовуючи позовні вимоги нормами ст.388 ЦК України, прокурор просив витребувати від законного представника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_2 - у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації спірну земельну ділянку з кадастровим номером 482098300:09:000:1487, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 просила застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що як прокуратурі, так і Миколаївській ОДА було відомо про прийняття розпоряджень голови РДА щодо надання у користування та відчуження спірної земельної ділянки одразу після їх прийняття Березанською РДА, при цьому у спірних розпорядженнях зазначено місцезнаходження земельної ділянки за межами населеного пункту в межах території Рибаківської сільської ради (розпорядження № 588 від 05 жовтня 2011 року) та в зоні відпочинку "Рибаківка", квартал третій, 1А (розпорядження № 199 від 19 липня 2013 року), що дозволяло зрозуміти, де саме знаходиться земельна ділянка і чи були порушені інтереси держави при прийнятті розпоряджень. Крім того, відповідач зазначала, що прокурором не доведено належність спірної земельної ділянки до водоохоронної зони з урахуванням проекту землеустрою щодо її встановлення, містобудівної документації чи існуючих умов забудови, а також зміни цільового призначення земельної ділянки.
Ухвалою Березанського районного суду Миколаївської області від 06 грудня 2021 року залучено до участі у справі правонаступника третьої особи Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області - Миколаївську районну державну адміністрацію. 
Ухвалою цього ж суду від 22 жовтня 2024 року замінено первісного позивача у справі Миколаївську обласну державну адміністрацію на його правонаступника - Коблівську сільську раду.
Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 19 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено. 
Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що відповідачем у справі зазначено ОСОБА_2 , яка не є власником земельної ділянки, яку просить у неї витребувати прокурор, тоді як для задоволення заявленого прокурором віндикаційного позову доказуванню підлягає як наявність права власності позивача на спірне нерухоме майно, так і наявність державної реєстрації права власності за відповідачем. Оскільки позов пред`явлено до неналежного відповідача та враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства щодо відсутності у суду права з власної ініціативи проводити заміну неналежного відповідача належним, Березанський районний суд Миколаївської області відмовив у задоволенні позову.
В апеляційній скарзі Миколаївська обласна прокуратура посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невірне встановлення обставин справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. 
Апелянт зазначав, що при зверненні до суду з позовом прокурором було вірно визначено належний склад учасників спору:  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , як власник спірної земельної ділянки визначена відповідачем у даній справі, однак через недосягнення нею на час звернення до суду з даним позовом 14-річного віку, до участі у справи залучено її законного представника  ОСОБА_2 . Батьки, які представляють інтереси своєї дитини у суді, можуть вчиняти від її імені усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти дитина як особа, що бере участь у справі (стаття 64 ЦПК України). У цьому випадку батьки повинні захищати права і інтереси дітей, а не свої права і інтереси. До подібних висновків щодо статусу малолітньої у цивільній справі дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18. Також прокурор вказував, що досягнення відповідачкою 14-річного віку не змінює її статусу відповідача у даній справі, а також статусу її законного представника ОСОБА_2 . Ураховуючи положення ст. 47 ЦПК України, ОСОБА_1 до цього часу не має цивільної процесуальної дієздатності, а отже не може самостійно здійснювати свої процесуальні права та обов`язки у справах про позбавлення її права на нерухоме майно, у тому числі й спірну земельну ділянку. Залучення представника є субсидіарною можливістю, яка спрямована на додатковий захист інтересів дитини. Проте, суд першої інстанції внаслідок невірного встановлення учасників справи та помилкового трактування положень законодавства дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову через пред`явлення позову до неналежного відповідача. Також апелянт звертає увагу зазначений позов розглядався судом понад сім років, що апріорі перевищує розумний строк розгляду цивільної справи та не відповідає завданню цивільного судочинства. Крім того апелянт зазначав, що суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення не встановив чи були порушені , невизнані чи оспорені права, свободи позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а тому передчасно відмовив у позову через пред`явлення його до неналежного відповідача. 
Відповідач правом на подачу відзиву не скористалась.
В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції прокурор Бескровна І.І. підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені, що підтверджується Реєстром підтверджень про отримання Коблівською сільською радою, Миколаївською районною державною адміністрацією і ОСОБА_3 документів з «Електронного суду» (т. 2 а.с. 49) та зворотнім поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 57). Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із таких підстав.
Приписами частини четвертої статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З матеріалів справи слідує, що рішенням Господарського суду Миколаївської області від 22 березня 2019 року, що набрало законної сили (т. 1 а.с. 113-119), у справі № 915/812/17 за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області, фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , малолітня  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в особі законного представника - її батька ОСОБА_4 були встановлені наступні обставини.
Так, 06 серпня 2009 року Закрите акціонерне товариство "МЖК-БУД" продало ОСОБА_3 нежитлову будівлю кафе з літнім майданчиком, що складається із кафе літ. А загальною площею 181,92 м2, компресорної літ. Б, вбиральні літ. В, танцювального майданчику літ. Г, альтанки літ. Д-Є, башти літ Є', замощення № 1, хвіртки № 1, 2, огорожі № 3, 5, басейну № 4, воріт № 6, розташовану в с. Рибаківці Березанського району Миколаївської області.
Розпорядженням Березанської РДА від 13.07.2011 № 417 "Про дозвіл на виготовлення технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки" громадянці ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки площею 0,1637 га для комерційного використання в оренду терміном на 49 років із земель державної власності (запас) за межами населеного пункту в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області, розроблену технічну документацію з нормативної грошової оцінки земельної ділянки вирішено подати на затвердження згідно з вимогами чинного законодавства.
Розпорядженням Березанської РДА від 05.10.2011 № 588 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у довгострокову оренду терміном на 49 років громадянці України ОСОБА_3 із земель, ненаданих у власність та постійне користування, для комерційного використання під розміщення кафе з літнім майданчиком у межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області, за межами населених пунктів; надано земельну ділянку загальною площею 0,1721 га забудованих земель в довгострокову оренду терміном на 49 років громадянці ОСОБА_3 із земель, ненаданих у власність і постійне користування для комерційного використання, під розміщення кафе із літнім майданчиком у межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області, за межами населених пунктів; запропоновано землевпорядній організації здійснити встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) відповідно до розробленої землевпорядної документації; рекомендовано ОСОБА_3 укласти договір оренди земельної ділянки та зареєструвати його.
Рішенням Березанської РДА від 15.12.2011 № 5 "Про затвердження технічних документацій з нормативної грошової оцінки земельних ділянок" затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка надається в оренду громадянці ОСОБА_3 для комерційного використання під розміщення кафе із літнім майданчиком в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області площею 0,1721 га, нормативна грошова оцінка - 88 125,70 грн. 
На підставі розпорядження від 05.10.2011 між Березанською РДА (орендодавцем) і ОСОБА_3 (орендарем) 29.03.2012 було укладено договір оренди землі, за умовами якого в оренду строком на 49 років передано земельну ділянку площею 0,1721 га, кадастровий номер 4820983900:09:000:1487, нормативно грошова оцінка земельної ділянки становить 88 125,70 грн.
02.07.2013 ОСОБА_3 звернулася до голови Березанської РДА із заявою, в якій просила продати їй земельну ділянку, надану у користування на правах оренди, на якій розташовано належний їй об`єкт нерухомості.
Розпорядженням Березанської РДА від 19.07.2013 № 199 вирішено продати ОСОБА_3 земельну ділянку для комерційного використання для обслуговування кафе із літнім майданчиком площею 1721 м2, яка перебуває в її користуванні, що розміщена за адресою: с. Рибаківка Березанського району Миколаївської області, квартал третій, будівля № 1а, встановивши вартість земельної ділянки у розмірі 103312,00 грн.
На підставі цього розпорядження 31.07.2013 між Березанською РДА - продавцем і ОСОБА_3 - покупцем укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Березанського районного нотаріального округу Миколаївської області Мартинюк О.Б. 31.07.2013 за № 629, за умовами якого ОСОБА_3 придбала земельну ділянку загальною площею 1721 м2, розміщену в межах Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області в зоні відпочинку "Рибаківка" за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташовано нерухоме майно - нежитлова будівля - кафе із літнім майданчиком, що належить покупцеві на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 06.08.2009. Згідно з пунктом 1.2 договору від 31.07.2013 земельну ділянку надано для комерційного призначення для обслуговування кафе із літнім майданчиком; кадастровий номер земельної ділянки 482098300:09:000:1487. 
Також судовим рішенням у справі № 915/812/17 було встановлено, що спірна земельна ділянка розташована у межах прибережної захисної смуги Чорного моря, тобто є ділянкою водоохоронної зони, передача якої у приватну власність прямо заборонена законом, а тому Березанська районна державна адміністрація на момент прийняття розпорядження від 19.07.2013 року № 199 про продаж спірної земельної ділянки ОСОБА_3 не мала права на передачу земельних ділянок із земель державної власності у приватну власність для комерційного використання, в зв`язку із чим вказане розпорядження є незаконним та підлягає скасуванню, а укладений 31.07.2013 року договір купівлі-продажу земельної ділянки - визнанню недійсним із скасуванням в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_3 .
Крім того рішенням Господарського суду Миколаївської області від 22 березня 2019 року у справі № 915/812/17 було встановлено, що на підставі договорів від 26.09.2017 № 2775 та від 01.09.2017 №№ 2546, 2547 ОСОБА_3 відчужила спірну земельну ділянку та розташоване на ній нерухоме майно ОСОБА_2 , яка за погодженням Березанської РДА, оформленого розпорядженням від 27.10.2017 №301, відчужила цю земельну ділянку та розташоване на ній нерухоме майно малолітній ОСОБА_1 .
Згідно інформації з Реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що міститься у матеріалах справи, яка переглядається в апеляційному порядку (т. 1 а.с. 14-20) власником спірної земельної ділянки є ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерковського міського нотаріального округу Київської області Дуднік І.В. 28.10.2017 року за № 3104.
Відповідно до статті 15 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Статтями 13, 14, 19 Конституції України визначено, що земля, водні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до пункту б частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 2 Закону України "Про охорону земель" об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.
До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.
Відповідно до статті 20 ЗК України (тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. 
Частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України передбачено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водоймами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації об`єктів водного фонду, виконують певні захисні функції.
Законодавством України встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.
Відповідно до статті 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди.
Згідно з пунктом "ґ" частини четвертої статті 83 ЗК України землі водного фонду, що належать до земель комунальної власності, взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.
Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 га). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (частина друга статті 59 ЗК України).
Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).
Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.
Відповідно до частини першої статті 60 ЗК України та частини першої статті 88 ВК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.
Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60, 62 ЗК України та статтями 1, 88, 90 ВК України.
Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.
У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: 1) розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; 2) зберігання та застосування пестицидів і добрив; 3) влаштування літніх таборів для худоби; 4) будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів; 5) миття та обслуговування транспортних засобів і техніки; 6) влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо.
Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.
Відповідно до положень статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.
Велика Палата Верховного Суду у своїх висновках неодноразово зазначала про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14).
Велика Палата Верховного Суду також неодноразово підтверджувала висновки Верховного Суду України, викладені, зокрема, у постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14, від 19 листопада 2014 року у справі № 6-175цс14, від 24 грудня 2014 року у справі № 6-206цс14, про те, що існування прибережних захисних смуг визначеної ширини прямо передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Тому відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає її відсутність за наявності встановлених законом розмірів і не вказує на правомірність передання в оренду чи у власність земельної ділянки (див. постанови від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 44), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 53), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 63.2), від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 41)). Ця судова практика є стабільною, тобто відповідне правозастосування є передбачуваним як для органів державної влади та місцевого самоврядування, так і для приватних осіб.
З огляду на встановлені апеляційним судом обставини справи, вищевикладені вимоги закону та з урахуванням зазначених висновків Верховного Суду, які згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинні бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про доведеність прокурором порушення інтересів держави у зв`язку із перебуванням спірної земельної ділянки, що знаходиться у межах прибережної захисної смуги, у власності неповнолітньої ОСОБА_1 , та наявності підстав для захисту цього права.
Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 виснувала, що особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18); від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18); від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19); від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-84гс20 та інших).
Зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням володіння, порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку потрібно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу, допоки триватиме порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.
Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16 (провадження № 14-181цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13 (провадження № 14-452цс18), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14 (провадження № 14-473цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14 (провадження № 14-364цс19), від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14 (провадження № 14-740цс19) вирішувалося питання визначення належного способу захисту права власності на земельну ділянку водного фонду та зроблено висновок, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу. Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку варто розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.
Таким чином, належним та ефективним способом захисту прав власності на землі водного фонду є негаторний позов про повернення земельної ділянки, який може бути пред`явленим упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду і на вказану вимогу не поширюється позовна давність.
Між тим, прокурор, обґрунтовуючи позовні вимоги нормами ст. 388 ЦК України, просив витребувати спірну земельну ділянку (віндикаційний позов), що не є ефективним способом захисту права власності на земельні ділянки водного фонду, які не можуть передаватися у приватну власність, оскільки до спірних правовідносин підлягає застосування положення статті 391 ЦК України, статті 152 ЗК України (негаторний позов), а тому така вимога прокурора не може бути задоволена.
При цьому, на думку колегії суддів, принцип "jura novit curia" ("суд знає закони") не може бути застосований з огляду на таке.
Застосування судом цього принципу полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19); від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21) та інших.
Пред`являючи позов, прокурор просив витребувати у відповідачки спірну земельну ділянку, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що відповідачка отримала землю з порушенням вимог чинного земельного та водного законодавства, оскільки ділянка перебувала у державній власності, відносилася до земель водного фонду.
Як зазначалося вище, принцип "jura novit curia" ("суд знає закони") застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права.
Застосування судом принципу "jura novit curia" ("суд знає закони") не є безмежним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від "Гусєв проти України" від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.
Отже, принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації. 
Зазначений висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 вересня 2024 року у справі № 278/2111/23, від 04 грудня 2024 року у справі № 485/1500/21, від 28 липня 2025 року у справі № 711/8019/23.
Також апеляційний суд звертає увагу, що апеляційна скарга не містить доводів щодо обраного позивачем способу захисту та можливості застосування принципу jura novit curia, а прокурор Бескровна І.І. в судовому засіданні у суді апеляційної інстанції підтримала заявлені у позові вимоги про витребування земельної ділянки та пояснила, що вважає такий спосіб захисту у спірних правовідносинах належним. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2024 року у справі №554/154/22 звертала увагу, що у процесуальному законодавстві принцип диспозитивності реалізується через засадниче правило «ne eat judex ultra petita partium» - немає суду за межами вимог сторін. Тобто у судовому процесі потрібно виходити з того, що саме стороні належить право обрати та визначити цілі свого звернення до суду. Суд не вправі змінювати обране особою спрямування, а помилка у праві має наслідком відмову у задоволенні вимог процесуального звернення або інші несприятливі правові наслідки. Вихід суду за межі заявлених доводів та вимог процесуального звернення конкурує з принципом змагальності, оскільки жодна сторона судового процесу не повинна спростовувати те, на що інша сторона не посилалася (пункти 87, 88).
З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що повернення земельної ділянки без заявлення таких вимог прокурором порушує принцип диспозитивності цивільного процесу та буде свідчити про вихід суду за межі позовних вимог, що суперечить частині першій статті 13 ЦПК України.
При цьому прокурор не позбавлений права звернутися до суду із належно обраним способом захисту права (повернення земельної ділянки), а тому відсутні підстави вважати, що право на доступ до суду та справедливий судовий розгляд відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції є порушеним.
Щодо доводів апеляційної скарги про визначення прокурором належного складу учасників спору, оскільки відповідачем у даній справі є неповнолітня ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та через недосягнення нею на час звернення до суду з даним позовом 14-річного віку, до участі у справи залучено її законного представника ОСОБА_2 , то слід зазначити наступне.
За змістом частини першої статті 47 ЦПК України цивільною процесуальною дієздатністю, тобто здатністю особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді, наділяються фізичні особи, які досягли повноліття. І лише в окремих випадках настання повної цивільної дієздатності пов`язується з певною подією. Наприклад, нормою частини третьої статті 47 ЦПК України передбачено, що в разі реєстрації шлюбу фізичної особи, яка не досягла повноліття, вона набуває цивільної процесуальної дієздатності з моменту реєстрації шлюбу, а також в інших випадках у порядку, встановленому цим Кодексом.
При цьому згідно з частиною другою статті 47 ЦПК України неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена.
Частинами першою, другою статті 59 ЦПК України встановлено, що права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена.
Разом із тим згідно зі ст. 46 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільну процесуальну правоздатність) мають усі фізичні особи. 
Тобто з формулювання цієї норми випливає, що малолітні та неповнолітні особи не є винятком у цьому разі, а тому можуть виступати як позивачем, так і відповідачем чи третьою особою.
Зі змісту позовної заяви прокурора слідує, що відповідачем у даній справі зазначено саме ОСОБА_2 - законного представника ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , та позовні вимоги сформульовані прокурором як витребування спірної земельної ділянки саме від  ОСОБА_2 - законного представника ОСОБА_1 .
За такого колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що відповідачем у даній справі прокурор визначив неповнолітню ОСОБА_1 .
Між тим належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача
Положеннями частин другої, третьої статті 51 ЦПК України встановлено, що у разі якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Отже, з власної ініціативи суд не вправі проводити заміну неналежного відповідача на належного або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача, оскільки право визначення особи відповідача надано виключно позивачеві.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Верховний Суд у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19, від 20 січня 2021 року у справі 203/2/19 виснував, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад 
Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 75)).
З огляду на викладене колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача і це є самостійною підставою для відмови у позові.
Разом із тим, ухвалюючи рішення судом не було встановлено чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, хоча вирішення цих питань є обов`язком суду відповідно до положень ст. 264 ЦПК України. 
Оскільки судом першої інстанції були неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, то згідно п. 1 частини першої статті 376 ЦПК України це є підставою для зміни оскаржуваного рішення.
Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні аба зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
За такого оскаржуване рішення підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції даної постанови.
Отже апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
З огляду на приписи частини першої статті 141 ЦПК України відсутні підстави для відшкодування сплаченого прокурором судового збору.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 376, 382 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 19 березня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 06  серпня 2025 року.