ПОСТАНОВА
Іменем України

17 червня 2025 року   
Київ
справа №160/20494/23
адміністративне провадження №К/990/44635/24
     
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),
суддів: Васильєвої І.А.,  Хохуляка В.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції справу №160/20494/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДИСТРИБУЦІЙНА КОМПАНІЯ-К» до Дніпровської митниці про визнання протиправним та скасування рішення, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ДИСТРИБУЦІЙНА КОМПАНІЯ-К» на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року (суддя Сліпець Н. Є.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року (головуючий суддя - Бишевська Н. А., судді: Добродняк І. Ю., Семененко Я. В.),
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ДИСТРИБУЦІЙНА КОМПАНІЯ-К» (далі - позивач, ТОВ «ДИСТРИБУЦІЙНА КОМПАНІЯ-К», Товариство) звернулось до суду з позовом до Дніпровської митниці (далі - відповідач, Митниця), в якому просило визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 11 квітня 2023 року № UA110130/2023/000051/1.
Підставою для звернення до суду слугувала незгода позивача з рішенням Митниці про коригування митної вартості імпортованого позивачем товару - вживаного автомобіля марки BMW, моделі ALPINA D5 3.0 Bi-Turbo, 01 січня 2012 року випуску. Позивач вказував, що надані до митного оформлення документи у своїй сукупності підтверджували заявлену митну вартість та її складові частини, не містили розбіжностей, а зазначені в цих документах відомості були достовірними. Наголошував, що Митниця не навела жодного доводу, з якого декларант не міг застосувати перший метод визначення митної вартості. При цьому відповідачем не доведено неможливості застосування інших другорядних методів визначення митної вартості. 
Позивач також посилався на приписи частин восьмої-дев`ятої статті 55 Митного кодексу України (далі - МК України) та зауважував, що 26 травня 2023 року декларант направив Митниці лист з додатковими документами. Вказане, на переконання позивача, свідчить, що у строки, передбачені митним законодавством, він надав усі документи, що підтверджують митну вартість товару.
Дніпропетровський окружний адміністративний суд рішенням від 07 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року, в задоволенні позову відмовив.
Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили такі обставини.
29 березня 2023 року між ТОВ «ДИСТРИБУЦІЙНА КОМПАНІЯ-К» та "ALIKA-L sp. z o.o." укладено контракт купівлі-продажу № 29/03-2, відповідно до пункту 1.1 якого продавець продає, а покупець купляє: вживані автомобілі, мотоцикли (товар). Згідно із пунктом 2.2 контракту встановлено, що загальна його вартість складає 13000 євро. Пункт 3.1 контракту передбачав, що продавець поставляє покупцю товар на умовах FCA Berlin 13407, Alt-Reinickendorf 47/48 Germany (Інкотермс 2020).
Продавець виставив рахунок №2/04/2023 від 01 квітня 2023 року на оплату поставки автомобіля ВМW ALPINA D5 BITURBO 2012 (VIN: НОМЕР_1 ) загальною вартістю 13000 євро. Зважаючи на технічну помилку в рахунку при зазначені розрахункового рахунку позивача було надано уточнений рахунок №2/04/2023 від квітня 2023 року.
05 квітня 2023 року на виконання умов контракту покупцем здійснено оплату за товар, що підтверджується свіфтом.
З метою митного оформлення вказаного товару позивач звернувся до Митниці з електронною митною декларацією (далі - ЕМД) від 07 квітня 2023 року №   23UA110130006853U7. Митна вартість товару заявлена позивачем за ціною договору (основний метод).
На підтвердження митної вартості товару за митною декларацією до митного органу було надано наступні документи: контракт № 29/03-2 від 29 березня 2023 року; рахунок №   2/04/23 від 01 квітня 2023 року; рахунок № 2/04/23 від 01 квітня 2023 року з уточненням; свіфт від 05 квітня 2023 року; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 08 вересня 2015 року; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 10 серпня 2012 року; договір-заявку № 29-1/03-2023 від 29 березня 2023 року; договір-заявку № 29-1/03-2023 від 29 березня 2023 року з уточненням; рахунок на оплату № 04 від 04 квітня 2023 року; рахунок на оплату № 04 від 04 квітня 2023 року з уточненням; довідку б/н від 04 квітня 2023 року; довідку б/н від 04 квітня 2023 року з уточненням; платіжну інструкцію № 610 від 07 квітня 2023 року; акт виконаних робіт № 01 від 07 квітня 2023 року; ЦМР № 000379 від 04 квітня 2023 року з уточненням; експертний висновок 89т23 від 07 квітня 2023 року; документ 11508 від 07 квітня 2023 року; договір про надання послуг митного брокера № 15/03-2023 від 15 березня 2023 року.
Митниця направляла позивачу повідомлення № 1 за ЕМД від 07 квітня 2023 року №   23UA110130006853U7, за змістом якого під час перевірки документів та відомостей, доданих до митної декларації, встановлено, що вони містять розбіжності та не містять усіх даних відповідно до обраного декларантом методу визначення митної вартості, а саме: 
- у графі 4 «місце та дата завантаження» наданої до митного контролю CMR від 04 квітня 2023 року № 000379 зазначено Варшава (Польща), що не відповідає зазначеним у контракті умовам поставки - FCA Berlin 13407, Alt-Reinickendorf 47/48 Germany. Це може свідчити про не включення до ціни товару усіх складових, у тому числі, за маршрутом Berlin (Німеччина) - Варшава (Польща);
- відповідно до наданого до митного контролю договору-заявки від 29 березня 2023 року № 29-1/03-2023 вартість послуг з перевезення складає 1450 євро. У рахунку на оплату від 04 квітня 2023 року № 04 вартість послуг складає 57565 грн, що не відповідає розрахунку за курсом Національного банку України станом на дату виставлення рахунку;
- відповідно до графи 2 (відправник) копії митної декларації країни відправлення від 04 квітня 2023 року № 23PL412020E0409590 зазначено особу ОСОБА_1 (UA - Україна), а також він зазначений в графі 8 тієї ж декларації та є одержувачем транспортного засобу, що може свідчити про залучення до зовнішньоекономічної операції третіх осіб та як наслідок, наявність додаткових посередницьких витрат. Відомості про договірні відносини, а також договір купівлі-продажу між ОСОБА_1 та продавцем "ALIKA-L sp. z o.o." відсутні;
- відповідно до статті VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі, оцінка ввезеного товару для митних цілей повинна ґрунтуватися на дійсній вартості ввезеного товару, який обкладається митом. Під "дійсною вартістю" розуміється ціна, за якою такий або аналогічний товар продається або пропонується для продажу при нормальному ході торгівлі в умовах вільної конкуренції. При здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості товару митний орган повинен впевнитися, що заявлена декларантом митна вартість товару ґрунтується саме на дійсній вартості. Відповідно до розділу 5 «Джерела довідкової інформації, які можуть бути використані під час роботи з аналізу, виявлення та оцінки ризиків» Методичних рекомендацій щодо роботи посадових осіб митних органів з аналізу, виявлення та оцінки ризиків при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості товарів, які перемішуються через митний кордон України, затверджених наказом Державної митної служби України від 01 липня 2021 року № 476 (далі - Методичні рекомендації) здійснено аналіз інтернет-ресурсів та встановлено наявність на інтернет-ресурсі ІНФОРМАЦІЯ_1 пропозиції до продажу транспортного засобу "BMW Alpina", дата реєстрації - 08/2012, пробіг - 105.241 км (на фото, доданих до ЕМД зазначено пробіг - 105320 км), без номерного знаку, з робочим об`ємом циліндрів - 2993 см^3, потужністю двигуна - 257kW, адреса продажу Alt Reinickendorf 47-48, DE 13407 Berlin, яка збігається з відомостями оцінюваного транспортного засобу. Запропонована вартість продажу транспортного засобу на вказаному інтернет-ресурсі - 32900 євро. Вищезазначені дані та фото, що були надані до ЕМД, дають можливість ідентифікувати зазначений транспортний засіб. 
Враховуючи викладене, Митниця вважала наявними обґрунтовані сумніви, що митна вартість задекларованого товару не ґрунтується на дійсній вартості, а саме до досліджуваної зовнішньоекономічної операції можливе залучення третіх осіб та не враховано розмір комерційної надбавки. Відповідно до приписів частин другої-третьої статті 53 МК України декларанта було зобов`язано надати додаткові документи.
У відповідь на повідомлення Митниці декларант повідомив, що не має можливості надати у 10-денний строк інші документи, в тому числі, передбачені частиною шостою статті 53 МК України. У зв`язку з цим Митницею було прийнято рішення про коригування митної вартості товарів від 11 квітня 2023 року № UA110130/2023/000051/1.
За змістом позову ТОВ «ДИСТРИБУЦІЙНА КОМПАНІЯ-К» вказувало, що на підставі статті 55 МК України листом вих. № 26/05 від 26 травня 2023 року направило Митниці додатково копії наступних документів: рахунок №2/04/23 від 01 квітня 2023 року з уточненням; ЦМР № 000379 від 04 квітня 2023 року з уточненням; рахунок на оплату №04 від 04 квітня 2023 року з уточненням; договір-заявку № 29-1/03-2023 від 29 березня 2023 року з уточненням; платіжну інструкцію № 610 від 07 квітня 2023 року; акт виконаних робіт №01 від 07 квітня 2023 року. Ці документи адвокат направила на електронну адресу Дніпровської митниці dp.unrpp@customs.gov.ua 31 травня 2023 року.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що подані до митного оформлення позивачем документи дійсно містили розбіжності та не мали всіх необхідних даних відповідно до обраного декларантом методу визначення митної вартості. Відтак, вимога відповідача щодо надання додаткових документів була правомірною. Оскільки сумніви Митниці не були спростовані позивачем, прийняття відповідачем рішення про відмову в митному оформленні за заявленою декларантом митною вартістю та її коригування за резервним методом було правомірним.
Суд першої інстанції відхилив посилання позивача на те, що додаткові документи ним було надіслано на електронну пошту Митниці dp.unrpp@customs.gov.ua. Проаналізувавши приписи пункту 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), абзаців першого, другого пункту 11 частини першої, частини другої статті 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації», Положення про Єдину базу даних електронних адрес, номерів факсів (телефаксів) суб`єктів владних повноважень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 січня 2011 року № 5 (далі - Положення № 5), суд виснував, що саме електронна адреса, інформацію про яку опубліковано на офіційному веб-сайті суб`єкта владних повноважень, є такою, що передбачена для отримання вхідної кореспонденції, та є офіційною електронною адресою цього органу державної влади. Аналогічний висновок викладено і в постанові Верховного Суду від 01 серпня 2023 року у справі № 380/17220/21. У спірному випадку такою адресою є dp.post@customs.gov.ua.
Апеляційний суд в повній мірі погодився з такими висновками суду першої інстанції та додатково зауважив, що позивач будь-яких доказів того, що офіційною електронною адресою Митниці є dp.unrpp@customs.gov.ua не надав, а тому його посилання на приписи частини восьмої статті 55 МК України у цій справі є безпідставними.
Не погодившись з судовими рішеннями, Товариство подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення судів та ухвалити нове про задоволення позову. 
Касаційна скарга вмотивована тим, що, окрім адреси, передбаченої Положенням № 5, офіційною електронною адресою суб`єкта владних повноважень також є адреса, яка зареєстрована в Електронному кабінеті ЄСІТС в порядку, передбаченому Положенням про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженому рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21 (далі - Положення про ЄСІТС). Стаття 55 МК України не визначає, на яку саме адресу митного органу мають бути надіслані додаткові документи, тому скаржник вважає, що вони могли бути надіслані на будь-яку офіційну електронну адресу суб`єкта владних повноважень. Скаржник вказує про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування означених норм права у подібних правовідносинах. 
Товариство також наполягає на порушенні судами попередніх інстанцій норм процесуального права, що виявилось у недослідженні того, на яку саме офіційну електронну адресу декларант направив додаткові документи в порядку, визначеному статтею 55 МК України. Водночас, позивач надіслав відповідні документи на адресу dp.unrpp@customs.gov.ua, яка зареєстрована Митницею в Електронному кабінеті ЄСІТС та використовується ним під час участі у судових справах. Скаржник зауважує, що згідно з наказом Державної митної служби України № 13 від 12 січня 2021 року «Про введення та дослідну експлуатацію автоматизованої системи автоматизації обліку та документообігу» вся отримана кореспонденція мала б бути належним чином зареєстрована Митницею.
Верховний Суд ухвалою від 22 листопада 2024 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з метою перевірки доводів щодо неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
У встановлений в ухвалі від 22 листопада 2024 року строк відповідач не скористався правом на подання відзиву на касаційну скаргу, проте, 26 грудня 2024 року до суду через підсистему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення Митниці. За змістом додаткових пояснень Митниця вказує, що тлумачення поняття «офіційна електронна адреса» вже надано Верховним Судом в постанові від 01 серпня 2023 року у справі №   380/17220/21. Зауважує, що електронна адреса dp.unrpp@customs.gov.ua створена виключно для використання в підсистемі «Електронний суд». Оскільки надання додаткових документів в порядку частини сьомої статті 55 МК України не пов`язане із судовим розглядом справи, а є листуванням із митним органом з питань митної справи, то належною адресою для направлення додаткових документів була саме електронна адреса dp.post@customs.gov.ua. Окрему увагу відповідач звертає на те, що декларант з урахуванням дати формування додаткових документів мав можливість їх надати і під час проведення консультацій, проте, таким правом не скористався.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та додаткових пояснень Митниці, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Позивач у цій справі наполягав, що в межах строку та в порядку, визначеному частиною восьмою статті 55 МК України, подав митному органу додаткові документи для підтвердження заявленої ним митної вартості товарів, що декларуються. Такі документи були направленні на електронну адресу dp.unrpp@customs.gov.ua 31 травня 2023 року, що підтверджується відповідними скріншотами. З огляду на те, що Митниця вказані документи не розглянула, позивач вважав протиправним рішення про коригування митної вартості та просив його скасувати.
За позицією ж Митниці, її офіційною електронною адресою є dp.post@customs.gov.ua. Натомість, електронна адреса dp.unrpp@customs.gov.ua створена виключно для використання в підсистемі «Електронний суд». Враховуючи викладене, Митниця заперечувала отримання листа від позивача про направлення додаткових документів, отже, підстав їх враховувати не було.
Виходячи з доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, ключовим питанням, на яке повинен надати відповідь суд касаційної інстанції, є застосування норм частини восьмої статті 55 МК України в контексті виникнення у Митниці обов`язку розглядати додаткові документи, якщо вони були подані декларантом на електронну пошту митного органу, яка використана для реєстрації в ЄСІТС. 
Вирішуючи ключове у цій справі питання, суд касаційної інстанції виходить з наступного.
Частина перша статті 53 МК України (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлює, що у випадках, передбачених цим Кодексом, декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
У частинах другій та третій статті 53 МК України деталізовано перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів, а також перелік додаткових документів, що зобов`язаний надати декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу у випадку виявлення останнім розбіжностей, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. 
Згідно із частиною шостою статті 53 МК України декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару.
Частина перша статті 55 МК України встановлює, що рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається митним органом у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.
Відповідно до частини сьомої статті 55 МК України у випадку незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування заявленої митної вартості товарів митний орган за зверненням декларанта або уповноваженої ним особи випускає товари, що декларуються, у вільний обіг за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю цих товарів, визначеною декларантом або уповноваженою ним особою, та забезпечення сплати різниці між сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною декларантом або уповноваженою ним особою, та сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною митним органом, шляхом надання забезпечення сплати митних платежів відповідно до розділу Х цього Кодексу на строк 90 днів з дня випуску товарів.
За правилами частини восьмої статті 55 МК України протягом 80 днів з дня випуску товарів декларант або уповноважена ним особа може надати митному органу додаткові документи для підтвердження заявленої ним митної вартості товарів, що декларуються.
У разі надання декларантом або уповноваженою ним особою додаткових документів митний орган розглядає подані додаткові документи і протягом 5 робочих днів з дати їх подання виносить письмове рішення щодо визнання заявленої митної вартості та скасовує рішення про коригування заявленої митної вартості або надає обґрунтовану відмову у визнанні заявленої митної вартості з урахуванням додаткових документів. У такому разі надане забезпечення сплати митних платежів відповідно повертається (вивільняється) або використовується для сплати відповідних митних платежів (частина дев`ята статті 55 МК України).
Якщо митний орган протягом строку, зазначеного у частині дев`ятій цієї статті, не надає обґрунтованої відмови у визнанні заявленої митної вартості з урахуванням додаткових документів, вважається, що декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість товарів визначено правильно. У такому разі митний орган скасовує рішення про коригування заявленої митної вартості, а надане забезпечення сплати митних платежів повертається (вивільняється) у порядку та строки, визначені цим Кодексом (частина десята статті 55 МК України).
У разі якщо митним органом протягом строку, зазначеного у частині дев`ятій цієї статті, надано обґрунтовану відмову у визнанні заявленої митної вартості з урахуванням додаткових документів або якщо протягом строку, зазначеного у частині восьмій цієї статті, декларант або уповноважена ним особа не надала митному органу додаткові документи для підтвердження заявленої ним митної вартості товарів, що декларуються, кошти, внесені/переказані як грошова застава у розмірі суми митних платежів, перераховуються до державного бюджету в рахунок сплати відповідних митних платежів наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного у частині сьомій цієї статті (частина одинадцята статті 55 МК України).
Отже, положеннями частини сьомої - десятої статті 55 МК України регламентовано дії декларанта з метою випуску товару у вільний обіг у випадку, якщо останній не згоден з рішенням органу доходів і зборів про коригування заявленої митної вартості товарів та має намір подати митному органу додаткові документи для підтвердження заявленої ним митної вартості.
Також положеннями частин сьомої та восьмої статті 55 МК України для декларанта передбачено можливість протягом 80 днів зібрати та подати митному органу додаткові документи у випадку, якщо про вказану незгоду буде заявлено під час митного оформлення і випуск товару у вільний обіг буде здійснено "під гарантію". Митний орган, в свою чергу, при надходженні додаткових документів у вказаний проміжок часу самостійно зможе переглянути винесене ним рішення про коригування митної вартості.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 520/3246/2020.
Спірні у цій справі правовідносини в частині, що є предметом касаційного перегляду, виникли між сторонами з приводу правомірності обраного декларантом способу подання додаткових документів відповідно до права на таке подання, що передбачене частиною восьмою статті 55 МК України.
Із змісту оскаржуваних у цій справі судових рішень слідує, що висновок судів про відмову в позові з підстав надсилання позивачем додаткових документів на електронну пошту Митниці, що не зазначена на її офіційному сайті, фактично вмотивований посиланнями на висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 01 серпня 2023 року у справі №   380/17220/21.
Колегія суддів не може погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на нерелевантність означеної постанови Верховного Суду до спірних у цій справі правовідносин з огляду на наступне. Так, у справі № 380/17220/21 перед Верховним Судом було порушено питання належності / неналежності повідомлення скаржника судом першої інстанції про розгляд справи. Проаналізувавши норми статей 124, 251 КАС України, які чітко встановлюють способи надсилання учасникам справи судових рішень, судових викликів або судових повідомлень, Верховний Суд виснував, що надсилання таких може здійснюватися на офіційну електронну адресу особи, у тому числі суб`єкта владних повноважень. З огляду на таке правове регулювання, що міститься у процесуальному законодавстві, Суд врахував приписи Положення № 5 та Закону України «Про доступ до публічної інформації» та виснував, що опублікована на офіційному сайті суб`єкта владних повноважень інформація про електронну адресу є офіційною адресою цього органу державної влади. Отже, за встановлених у справі № 380/17220/21 обставин спірне питання стосувалось способу направлення процесуального документа судом учаснику справи, враховуючи, що цей спосіб чітко регламентований процесуальним законодавством.
Водночас, у цій справі (№ 160/20494/23) спір виник між декларантом та митним органом щодо порядку направлення додаткових документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, реалізуючи право, передбачене частиною восьмою статті 55 МК України. 
Враховуючи викладене, наявні підстави вважати, що висновки Верховного Суду у справі №   380/17220/21 сформовані не тільки за відмінним від цієї справи (№ 160/20494/23) суб`єктним та об`єктним критерієм, але й за іншого правового регулювання. Слід зазначити, що різниця у встановлених обставинах у сукупності з наданими сторонами доказами об`єктивно впливає на умови застосування правових норм. Відтак, колегія суддів зазначає, що суди попередніх інстанцій у цій справі послались на висновки Верховного Суду, викладені у неподібних до цієї справи правовідносинах.
ТОВ «ДИСТРИБУЦІЙНА КОМПАНІЯ-К» у цій справі доводить, що скористалось правом, передбаченим частиною восьмою статті 55 МК України, і направило додаткові документи на електронну адресу Митниці - dp.unrpp@customs.gov.ua. 
За змістом викладених під час судового розгляду справи доводів, відповідач фактично не заперечує права декларанта направити додаткові документи на електронну пошту, проте, наполягає, що в такому випадку може бути використана лише офіційна електронна адреса. 
Отже, виходячи із змісту спірних правовідносин до предмета доказування у цій справі належало з`ясування судами порядку і способу подання декларантом додаткових документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів саме у розумінні норм чинного митного законодавства (зокрема, порядку направлення таких документів на електронну пошту). 
При цьому колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що реалізація передбаченого частиною восьмою статті 55 МК України права на подання додаткових документів для підтвердження заявленої митної вартості належить до митних процедур. В свою чергу, частини перша та друга статті 1 МК України передбачають, що законодавство України з питань митної справи складається з Конституції України, цього Кодексу, інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів. Відносини, пов`язані із справлянням митних платежів, регулюються цим Кодексом, Податковим кодексом України та іншими законами України з питань оподаткування.
Із змісту оскаржуваних судових рішень слідує, що суди попередніх інстанцій не досліджували питання порядку і способу направлення додаткових документів митному органу декларантом саме у контексті його регламентації Митним кодексом України. Водночас, посилаючись на те, що в межах митних процедур може бути використана лише офіційна електронна адреса, суди попередніх інстанцій не зазначили, на яких саме нормах митного законодавства ґрунтується такий висновок.
Слід зазначити, що у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 822/524/18 Велика Палата Верховного Суду застосувала підхід, згідно з яким у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосовувати підхід, який би був найбільш сприятливим для особи. Колегія суддів у цій справі вважає, що такий підхід є прийнятним й у разі наявності прогалин у правозастосуванні.
Вирішуючи спір між сторонами та роблячи висновок про наявність саме в електронної адреси dp.post@customs.gov.ua статусу офіційної, суди також не перевірили, якими доказами підтверджується факт набуття нею такого статусу. Поряд з цим судами не було з`ясовано і правового статусу електронної адреси dp.unrpp@customs.gov.ua, на яку позивач направив додаткові документи для підтвердження заявленої митної вартості. Поза увагою та правовою оцінкою судів залишились і доводи позивача, що у попередніх періодах взаємодія між ним та Митницею здійснювалась саме за електронною адресою dp.unrpp@customs.gov.ua. Суди також не вжили заходів щодо з`ясування того, чи надходили взагалі документи, надіслані представником позивача, на електронну адресу dp.unrpp@customs.gov.ua. 
За змістом статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Стаття 73 КАС України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За правилами частини першої статті 99 КАС України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Частина сьома та восьма статті 81 КАС України встановлюють, що в порядку, визначеному цією статтею, суд за заявою учасника справи чи з власної ініціативи може оглянути веб-сайт (сторінку), інші місця збереження даних в мережі Інтернет з метою встановлення та фіксування їх змісту. У разі необхідності для проведення такого огляду суд може залучити спеціаліста. Суд може призначити експертизу для встановлення та фіксування змісту веб-сайту (сторінки), інших місць збереження даних в мережі Інтернет за умови, якщо це потребує спеціальних знань і не може бути здійснено судом самостійно або із залученням спеціаліста.
Отже, окрім визначення норм матеріального права, які врегульовують питання комунікації між митним органом та декларантом згідно з вимогами чинного митного законодавства, до предмета доказування у цій справі належали питання: чи можна вважати тільки електронну адресу dp.post@customs.gov.ua такою, через яку декларант може звернутися до митного органу із заявою про долучення документів; який правовий статус електронної адреси dp.unrpp@customs.gov.ua; чи підтверджується на підставі належних та допустимих доказів факт надіслання ТОВ «ДИСТРИБУЦІЙНА КОМПАНІЯ-К» додаткових документів саме на електронну адресу dp.unrpp@customs.gov.ua; чи можна визнати правомірними дії митного органу як суб`єкта владних повноважень, які полягають у нереєстрації та нерозгляді документів, що надійшли на будь-яку електронну пошту, належну такому митному органу, з урахуванням приписів статті 19 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.
Крім того, суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на те, що суди попередніх інстанцій відповідно до мотивувальних частин судових рішень встановили, що ТОВ «ДИСТРИБУЦІЙНА КОМПАНІЯ-К» разом з ЕМД від 07 квітня 2023 року №    23UA110130006853U7 подало також договір-заявку № 29-1/03-2023 від 29 березня 2023 року з уточненням; рахунок на оплату № 04 від 04 квітня 2023 року з уточненням; довідку б/н від 04 квітня 2023 року з уточненням; платіжну інструкцію № 610 від 07 квітня 2023 року; акт виконаних робіт № 01 від 07 квітня 2023 року. Разом з тим, позивач, навпаки, доводив, що перелічені документи були ним направлені на електронну адресу dp.unrpp@customs.gov.ua, але Митниця протиправно їх не розглянула, через що, зокрема, і виник спір у цій справі. Вказаний недолік додатково свідчить про поверхневий підхід судів до вирішення спору між сторонами.
Застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі, підтвердження їх відповідними доказами. Тобто, застосування судом норм матеріального права повинно вирішити спір, який виник між сторонами у конкретних правовідносинах, які мають бути встановлені судами на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі.
Відомості про обставини справи, на підставі яких суд приймає відповідне рішення по суті, повинні бути достовірними, тобто відповідність доказу об`єктивній дійсності є його безсумнівність, яка обумовлена зібраними матеріалами справи; достатніми, що відображається в наявності такої системи належних, допустимих, достовірних доказів, які отримані в результаті всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин, пов`язаних з предметом справи та всієї сукупності зібраних у ній доказів і яка достовірно встановлює всі обставини справи; належними, тобто властивість доказу, яка характеризує зв`язок відомостей і які становлять його зміст з обставинами, які підлягають доказуванню; допустимими, тобто відповідними процесуальній формі їх одержання, єдиною загальною вимогою недопустимості доказів є виявлення порушень закону при їх збиранні.
При цьому обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 2 та частини четвертої статті 9 КАС України, відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Тобто, цей принцип зобов`язує суд до активної ролі в судовому процесі для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.
Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1-3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу; або; 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 4) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.
Відповідно до частини четвертої статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Отже, за наслідками касаційного перегляду колегія суддів дійшла висновку, що рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року та постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати всі фактичні обставини справи, з перевіркою їх належними та допустимими доказами та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення із наведенням відповідного правового обґрунтування в частині прийняття чи відхилення доводів учасників справи.
Оскільки справа направляється на новий розгляд, відповідно до частини шостої статті 139 КАС України суд касаційної інстанції не змінює розподіл судових витрат між сторонами.
Керуючись статтями 139, 341, 345, 353, 355, 356, 359 КАС України, суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДИСТРИБУЦІЙНА КОМПАНІЯ-К» задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року скасувати.
Справу направити на новий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Судді | М.М. Гімон І.А. Васильєва   В.В. Хохуляк