ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
28 серпня 2025 року
м. Київ
 
справа № 212/4739/23
провадження № 61-13427св24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним 
 
за касаційною скаргою адвоката Копійка Артема Андрійовича як представника ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 березня 2024 року у складі судді Дехти Р. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Остапенко В. О., Тимченко О. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним договір дарування частки житлового будинку із земельною ділянкою від 12 грудня 2017 року, що посвідчений державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О. В., зареєстрований                       у реєстрі № 2-3296.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалась на те, що 12 грудня 2017 року між позивачем і відповідачем укладено договір дарування частки житлового будинку із земельною ділянкою. Відповідач є онуком позивача. Позивач не має іншого житла, а при укладенні договору сторони домовилися про укладення договору довічного утримання. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області рішенням             від 14 березня 2024 року позов задовольнив. Визнав недійсним договір дарування частки житлового будинку з земельною ділянкою від 12 грудня 2017 року, що посвідчений державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О. В., зареєстрований у реєстрі № 2-3296
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що ОСОБА_1 на момент укладення оспорюваного договору обґрунтовано вважала, що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування частки будинку. Волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі і не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, що, у свою чергу, є підставою для визнання договору дарування від 12 грудня 2017 року недійсним.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Дніпровський апеляційний суд постановою від 03 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Копійко А. А., залишив без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 березня 2024 року - без змін.
 
Апеляційний суд мотивував своє рішення законністю й обґрунтованістю рішення суду першої інстанції. 
 
ОСОБА_1 під час укладення договору дарування не мала волевиявлення на безоплатне передання у власність відповідача частини домоволодіння, яке є її єдиним житлом, і помилилася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникають після укладення цього договору між нею та відповідачем, оскільки фактично вона залишалася без майна і за віком та станом здоров`я потребує утримання та піклування свого онука - ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, адвокат Копійко А. А. як представник ОСОБА_2 просить скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 березня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
 
Підставою касаційного оскарження вказував те, що суд апеляційної застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 06 жовтня                 2021 року у справі № 447/2297/19, від 30 серпня 2021 року у справі № 357/8695/23, від 25 квітня 2024 року у справі № 336/6427/20, від 17 квітня 2024 року у справі             № 564/1067/22, від 09 вересня 2024 року у справі № 711/4773/22, від 20 вересня 2023 року у справі № 714/610/20.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що при укладенні оспорюваного договору обов`язки вчинення будь-яких дій на користь дарувальника сторони не обговорювали. Позивач не надала доказів помилки у правовій природі правочину, що її стан здоров`я міг вплинути на свідомість і вона не розуміла значення своїх дій,  а незнання закону чи його неправильне тлумачення не може бути підставою для визнання договору недійсним. На момент укладення договору позивач не була особою з інвалідністю, доказів того, що вона потребувала сторонньої допомоги, немає.  Крім того, позивач звернулась до суду із позовом через шість років після укладення оспорюваного договору та пропустила строк давності, що є самостійною підставою для відмови у позові. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2024 року у відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
16 червня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
12 грудня 2017 року між ОСОБА_1 і   ОСОБА_2 укладено договір дарування 3/4 частки житлового будинку з земельною ділянкою площею 0,037 га на АДРЕСА_1 
 
ОСОБА_3 є онуком ОСОБА_1 .
 
На  момент укладення правочину позивачу було 78 років, будинок є єдиним її житлом. З моменту укладення оспорюваного правочину (2017 рік) ОСОБА_1 залишилась зареєстрованою і проживає у спірному будинку.
 
Допитаний у суді першої інстанції як свідок ОСОБА_4 пояснила, що позивач мешкала в кухні, а відповідач з родиною проживав у будинку. Позивач їй повідомила, що передала будинок, та її будуть доглядати. Позивач постійно потребує догляду.
 
Допитаний в суді першої інстанції як свідок ОСОБА_5 пояснила, що позивач їй повідомила, що її буде опікати онук ОСОБА_6 . Позивач потребує постійного догляду.
 
Допитана в суді першої інстанції як свідок ОСОБА_7 пояснила суду, що позивач потребує постійного догляду, на який вона розраховувала від відповідача після підписання договору щодо будинку.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права                    в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу
 
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
 
Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
 
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
 
Кваліфікація договору дарування як такого, що вчинений під впливом помилки, можлива за умови неправильного сприйняття дарувальником обставин вчинення ним цього правочину, які вплинули на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. Для цього суд бере до уваги не тільки те, що сторони прочитали текст оспорюваного договору дарування й отримали роз`яснення його суті від нотаріуса, а й вік позивача, його стан здоров`я, потребу у догляді та сторонній допомозі, відсутність фактичного передання майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваним, продовження користування ним цим майном після укладення договору дарування тощо (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24 червня                   2020 року у справі № 405/2719/17, від 18 грудня 2020 року у справі № 541/2898/18, від 3 серпня 2022 року у справі № 363/4381/19, від 24 березня 2021 року у справі                 № 713/883/19, від 22 березня 2023 року у справі № 759/17155/20).
 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
 
Встановивши, що ОСОБА_1 є особою похилого віку, з огляду на що потребує сторонньої допомоги, спірний будинок є єдиним її житлом, у якому вона проживає     й після укладення договору; у момент укладення оспорюваного правочину дарувальник помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть між нею і відповідачем після укладення спірного договору та мала на меті укладення договору довічного утримання, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про укладення позивачами оспорюваного правочину під впливом помилки, що є підставою для визнання його недійсним.
 
Вирішуючи спір, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно і всебічно встановили обставини справи, дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.  
 
Висновки апеляційного суду з урахуванням установлених обставин справи не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах, зазначених заявником у касаційній скарзі.
 
Доводи касаційної скарги про те, що позивач пропустила позовну давності, суд до уваги не бере, оскільки беручи участь у розгляді справі ні відповідач, ні його представник, у тому числі й у відзиві на позов, про застосування строку давності не заявляли.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, зводяться до незгоди з ними щодо наявності помилки у позивача при укладенні оспорюваного правочину, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду, який є судом права, а не судом факту, і відповідно до статті 400 ЦПК України не має повноважень самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
 
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну адвоката Копійка Артема Андрійовича як представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області                 від 14 березня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду                               від 03 вересня 2024 року  залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,       є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               А. Ю. Зайцев
 
Є. В. Коротенко
 
М. Ю. Тітов