ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 червня 2025 року
м. Київ
справа № 686/16706/19
провадження № 61-2594св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого -	Луспеника Д. Д.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,	Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,	
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачка - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 03 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Талалай О. І., Корніюк А. П., П`єнти І. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції
У червні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до
 ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в сумі 97 477,45 грн, посилаючись на те, що 15 травня 2007 року з метою отримання банківських послуг підписано заяву про надання кредиту в сумі 4 000,00 грн у вигляді кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте відповідачка взяті на себе зобов`язання виконувала неналежним чином, внаслідок чого станом на 16 травня 2019 року її заборгованість перед банком становить 97 477,45 грн, які вона добровільно сплатити відмовляється,
а тому позивач просив його позов задовольнити.
Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області
від 13 листопада 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 15 травня
2007 року в сумі 97 477,45 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судові витрати у сумі 1 921,00 грн.
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області
від 13 листопада 2024 року у складі судді Стефанишина С. Л. відмовлено
у задоволенні клопотання відповідачки ОСОБА_1 про поновлення строку на перегляд заочного рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 листопада 2019 року та залишено без задоволення заяву 
ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 листопада 2019 року у справі.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявниця достеменно знала про наявність у суді справи № 686/16706/19, проте не вжила заходів щодо оскарження заочного рішення суду у передбаченому законом порядку та пропустила строк на його оскарження.
Короткий зміст оскаржуваної ухвали апеляційного суду
У січні 2025 року представник позивача ОСОБА_2 за допомогою системи «Електронний суд» сформувала апеляційну скаргу на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 листопада 2024 року.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2025 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» повернуто заявникові з посиланням на те, що відповідно до статті 353 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) ухвала Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 листопада
2024 року про залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення суду не підлягає оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду.
Згідно з частиною другою статті 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.
Правові висновки щодо порядку оскарження окремо від рішення суду ухвал суду першої інстанції висловлено Великою Палатою Верховного Суду в ухвалах
від 13 червня 2018 року у справі № 522/14750/16-ц (провадження № 14-205цс18), від 13 червня 2018 року у справі № 761/6099/15-ц (провадження № 14-184цс18),
від 04 липня 2018 року у справі № 623/3792/15-ц (провадження № 14-259цс18),
у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 522/18296/14-ц (провадження № 14-62цс19).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що встановлення
у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду стосовно суті спору, та відтермінування реалізації права на апеляційне оскарження з питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі, до подання апеляційної скарги на рішення суду щодо суті спору є розумним обмеженням, що має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть призводити до невиправданих зволікань під час такого розгляду. Така мета є легітимною.
Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не передбачених у частині першій статті 353 ЦПК України,
є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження.
На підставі пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
Тому за висновком апеляційного суду апеляційну скаргу необхідно повернути позивачу.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи
У лютому 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду
з касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 лютого
2025 року, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та направити справу до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що ухвала не підлягає апеляційному оскарженню, оскільки заявник оскаржував ухвалу в частині відмови у задоволенні клопотання про поновлення строку на перегляд заочного рішення. Зазначає, що апеляційний суд не врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений
у постанові від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20. Суд апеляційної інстанції, повертаючи апеляційну скаргу з тих підстав, що скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, не урахував положення статті 127 та пункту 10 частини першої статті 353 ЦПК України, якими прямо передбачено можливість апеляційного оскарження окремо від рішення суду першої інстанції ухвал суду першої інстанції про відмову поновити або продовжити пропущений процесуальний строк. При цьому таке право гарантується будь-якій стороні справи, в тому числі позивачу. Окрім цього, апеляційний суд обмежив право банку на доступ до правосуддя, зокрема щодо реалізації права на апеляційне оскарження (порушення норм матеріального права: статті 55 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Відзиви на касаційну скаргу станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2025 року касаційне провадження
у справі за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» відкрито з підстав, визначених частиною другою статті 389 ЦПК України; витребувано із Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області матеріали справи № 686/16706/19; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву.
 
У квітні 2024 року матеріали справи № 686/16706/19 надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                    є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених               у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                            з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий
і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним
і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
У пункті 8 частини другої статті 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства належить забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ
у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).
У § 36 рішення у справі «Bellet v. France» від 04 грудня 1995 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд
з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97 проти України» від 21 жовтня 2010 року).
Аналогічні висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах містяться в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільних процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Заочним розглядом справи є специфічна процедура розгляду цивільної справи та її вирішення за відсутності відповідача.
Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України умовами проведення заочного розгляду справи є: 1) належне повідомлення відповідача про дату, час
і місце судового засідання; 2) нез`явлення відповідача у судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) неподання відповідачем відзиву на позовну заяву та 4) відсутність заперечень позивача проти такого вирішення справи. Лише в разі одночасного існування всіх перелічених умов суд може ухвалити заочне рішення в справі (частина перша статті 280 ЦПК України).
Водночас суть та мета заочного розгляду справи, які полягають у своєчасному та ефективному вирішенні спору, не відрізняються від тих же складових загального позовного провадження. Наведене пояснюється тим, що питання проведення заочного розгляду справи виникає вже на стадії судового розгляду під час судового засідання у справах позовного провадження. Тобто за наявності передбачених законом умов фактично відбувається перехід із загального позовного провадження до заочного розгляду справи.
У доктрині цивільного процесуального права вважається, що, з одного боку, заочне провадження є додатковою гарантією для позивача від зловживання відповідачем процесуальними правами, усунення причин затягування процесу та дотримання судами строків розгляду справи.
З іншого боку, відповідачу частиною першою статті 284 ЦПК України гарантується право на перегляд заочного рішення за його письмовою заявою за «спрощеною процедурою», тобто тим самим судом.
Згідно з частиною першою статті 288 ЦПК України передбачено, що заочне рішення підлягає скасуванню судом першої інстанції, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Отже, ЦПК України встановлює можливість перегляду ухваленого місцевим судом заочного рішення цим же судом без необхідності звернення до апеляційного суду за умови, що причини, які зумовили неприйняття відповідачем участі у розгляді справи, визнані судом поважними, а докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Натомість право на подання апеляційної скарги на заочне рішення суду відповідач набуває лише після залишення його заяви про перегляд заочного рішення без задоволення (частина четверта статті 287 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24) зауважила, що у питанні забезпечення прав учасників процесу на апеляційний перегляд справи заочне провадження не відрізняється від інших проваджень, адже доступ до суду апеляційної інстанції в будь-якому випадку забезпечується учасникам справи лише в разі дотримання ними установлених законом процесуальних вимог. Такий висновок сформований з урахуванням того, що у пункті 8 частини другої статті 129 Конституції України вказано, що однією з основних засад судочинства
є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Водночас ЄСПЛ, висновки якого належить застосовувати судам, вказав, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, параграфи 53, 55, від 06 грудня 2007 року).
Такі вимоги можуть установлюватися до категорії прийнятності апеляційної скарги як в аспекті змісту і форми апеляційної скарги чи строків її подачі, так і через призму дотримання відповідачем процедури перегляду заочного рішення, яку законодавець визначив як передумову перегляду справи апеляційним судом за апеляційною скаргою відповідача.
Верховний Суд зауважує, що право відповідача на доступ до суду апеляційної інстанції при заочному розгляді справи місцевим судом не є абсолютним та забезпечується за умови дотримання ним порядку попереднього звернення до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення, у тому числі з урахуванням визначених процесуальним законом строків.
Відповідачка дотрималася порядку оскарження заочного рішення, передбаченого статтею 284 ЦПК України, оскільки, як свідчать матеріали справи, у жовтні
2024 року до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області надійшла заява відповідачки ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду
від 13 листопада 2019 року у справі № 686/16706/19 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 жовтня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення призначено до судового розгляду.
13 листопада 2024 року заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення розглянута судом першої інстанції, який, дійшовши висновку про відсутність підстав для поновлення відповідачці строку на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення, ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 листопада 2024 року відмовив у задоволенні клопотання про поновлення строку на перегляд заочного рішення та залишив заяву без задоволення.
Також суд першої інстанції роз`яснив заявниці, що вона може оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України, зазначивши, що
в такому разі строк на апеляційне оскарження заочного рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення (частина четверта статті 287 ЦПК України).
Отже, звернувшись до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення, яка розглянута судом, відповідачка набула право на звернення до суду апеляційної інстанції щодо оскарження такого рішення в загальному порядку.
Звернувшись із апеляційною скаргою на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 жовтня 2024 року, позивач просив її скасувати
в частині застосування наслідків пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення та послався, в тому числі, на норму частини другої статті 126 ЦПК України.
Згідно з частиною другою статті 126 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Стаття 353 ЦПК України наводить перелік ухвал, на які можуть бути подані скарги окремо від рішення суду, зокрема пунктом 16 визначено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо залишення заяви без розгляду.
Апеляційний суд наведеного не урахував та помилково послався на частину другу статті 353 ЦПК України, відповідно до якої заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.
Банк, як сторона у справі, набув право на апеляційне оскарження ухвали Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 листопада
2024 року, яку суд апеляційної інстанції мав переглянути по суті, а не повертати позивачу.
Апеляційний суд повернув апеляційну скаргу банку без належних правових підстав, що не відповідає принципу верховенства права, а також порушив право заявника на апеляційне оскарження судового рішення як складової частини права на справедливий суд, передбачене статтею 6 Конвенції.
За таких обставин, апеляційний суд допустив порушення норм процесуального права та зробив помилковий висновок про повернення апеляційної скарги, а тому ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Частиною четвертою статті 406 та частиною шостою статті 411 ЦПК України передбачено, що у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
 
Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій
і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
У зв`язку з допущеними апеляційним судом порушеннями норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання про повернення апеляційної скарги, оскаржуване судове рішення необхідно скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Ураховуючи, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, тому Верховний Суд не здійснює розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд                        у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.
 
Ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 03 лютого 2025 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	Д. Д. Луспеник      	
Судді:	І. Ю. Гулейков      	
 	Б. І. Гулько      	
 	Г. В. Коломієць      	
 	Р. А. Лідовець