ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2025 року	Львів	Справа № 140/4095/24 пров. № А/857/19283/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
судді-доповідача:                                                    Судової-Хомюк Н.М.,
суддів:                                                                            Обрізка І.М., Пліша М.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року у справі № 140/4095/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до  Головного управління ДПС у Волинській області  про визнання дії та бездіяльності протиправними,-
суддя у І інстанції – Костюкевич С.Ф.,
час ухвалення рішення - не зазначено, 
місце ухвалення рішення - м. Луцьк, 
дата складення повного тексту рішення – не зазначено,

                                                   В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі також – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Волинського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Волинській області(надалі також – відповідач),  в якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 27.03.2023 №0337645-2404-0304, № 0337646-2404-0304, № 0337647-2404-0304.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є сільськогосподарським виробником та має в користуванні земельні ділянки на яких здійснює вирощування сої, а об`єкти нерухомого майна, які йому належать на праві приватної власності використовуються у його сільськогосподарській діяльності. Позивач зазначає, що  Головне управління ДПС у Волинській області 27.03.2023 прийняло податкові повідомлення-рішення, якими йому визначено суми податкового зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на вказані об`єкти нерухомості: № 0337645-2404-0304 за 2021 рік на суму 63 050,00 грн, № 0337646-2404-0304 за 2021 рік на суму 49 946,00 грн, № 0337647-2404-0304 за 2021 рік на суму 21 794,50 грн. Позивач вважає вказані податкові повідомлення-рішення протиправними та просить їх скасувати, оскільки належні позивачу будівлі, споруди використовуються безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, а тому відповідно до підпункту “ж” підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (далі – ПК України), не є об`єктами оподаткування, а тому просить позов задовольнити.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, де просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти судове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що, позивач ОСОБА_1 є сільськогосподарським товаровиробником, який має у власності об`єкти нерухомості сільськогосподарського призначення, земельні ділянки, сільськогосподарську техніку, здійснює виробництво та реалізацію сільськогосподарської продукції, а тому має пільги зі сплати податку на нерухоме майно сільськогосподарського призначення. Апелянт вказує, що будівлі, що стали об`єктом оподаткування за оспорюваними повідомленнями-рішеннями, придбані у сільськогосподарського виробничого кооперативу віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власником в оренду, лізинг, позичку. Апелянт також звертає увагу, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам позивача, які підтверджують доводи та обґрунтованість позовних вимог. 
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу в якому заперечує проти аргументів позивача та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних міркувань.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи те, що відповідно до копій договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень від 12.04.2021, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, фізична особа ОСОБА_1 є власником наступних об`єктів нерухомого майна:
1) «Навіс для зерна» площею 970 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
2) «Типовий склад» площею 768.4 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
3) «Метало-бетонний цех» площею 335,3 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
ГУ ДПС у Волинській області винесено податкові повідомлення-рішення, якими ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за податковий період 2022 рік, а саме: № 0337645-2404-0304 за 2021 рік на суму 63 050,00 грн, № 0337646-2404-0304 за 2021 рік на суму 49 946,00 грн, № 0337647-2404-0304 за 2021 рік на суму 21 794,50 грн.
Податкові зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2022 роки нараховані по 3 вказаних об`єктах нерухомості за період з 01.01.2021 по 31.12.2022.
Спірним є питання правомірності визначення податковим органом грошових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, власнику нежитлових приміщень, та можливість застосування положень пп. 266.2.2 “ж” п.266.2 ст.266 ПК України за даних обставин, щодо позивача.
Не погодившись з прийнятими податковим органом податковими повідомленнями рішеннями позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регламентовано приписами ПК України.
Відповідно до пп. 54.3.3 ПК України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, передбачених ПК України або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору є контролюючий орган.
Статтею 266 ПК України закріплено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Відповідно до п.п. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
У свою чергу база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (п.п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України).
Відповідно до копій договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень від 12.04.2021, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, фізична особа ОСОБА_1 володіє такими об`єктами нежитлової нерухомості:
1) «Навіс для зерна» площею 970 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
2) «Типовий склад» площею 768.4 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_2 ;
3) «Метало-бетонний цех» площею 335,3 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
Пунктом 266.5 ст.266 ПК України закріплено порядок встановлення ставок податку зокрема для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб ставки податку, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
З матеріалів справи вбачається, що ГУ ДПС у Волинській області винесено податкові повідомлення-рішення, якими ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за податковий період 2022 рік, а саме: № 0337645-2404-0304 за 2021 рік на суму 63 050,00 грн, № 0337646-2404-0304 за 2021 рік на суму 49 946,00 грн, № 0337647-2404-0304 за 2021 рік на суму 21 794,50 грн.
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 ПК України податкова пільга передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 ПК України).
У своїх доводах скаржник посилається на те, що контролюючим органом при винесені оскаржуваних податкових повідомлень-рішень не застосовано положення п.п. «ж» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, згідно якого не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
Проте, застосування пільги, що передбачена підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, передбачає наявність двох умов:
перша з яких власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником;
друга - об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності (що, власне, випливає із обраного законодавцем класу будівель).
Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Однак, позивачем до матеріалів справи не надано будь-яких доказів того, що описані вище будівлі, які за своїм прямим призначенням призначені для використання сільськогосподарській діяльності, використовувались (прямо чи побічно) ним у виробництві, переробці сільськогосподарської продукції.
Скаржник у апеляційній скарзі стверджує, що у нього є статус сільськогосподарського товаровиробника. Позивач також переконує, що здійснює сільськогосподарську діяльність (товаровиробництво), однак позивачем належними та допустимими доказами  не  доведено те, що він є сільськогосподарським виробником.
Відповідно до приписів ст. 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» виробники сільськогосподарської продукції це юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.
При цьому колегія суддів звертає увагу скаржника, що фізична особа, яка є лише власником нерухомості відповідного класу, і не займається особисто виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією, не звільняється від сплати податку на нерухомість за підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.
Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що наявність у родичів позивача сільськогосподарських паїв на земельні ділянки, які розташовані в с. Полиці, що посвідчуються відповідними сертифікатами та наявності у власності позивача трактора БЕЛАРУС-82.2 ніяким чином не свідчить про те, що він є таким товаровиробником.
Отож, значення має не тільки вид нерухомості (зокрема, її призначення), а й безпосередньо сама діяльність, якою займається платник податку (а саме - чи відноситься він до сільськогосподарських товаровиробників).
Натомість, позивач в порушення ч 1ст. 77 КАС України не надав ні суду першої, ні апеляційної інстанцій доказів зайняття ним сільськогосподарською діяльністю, передбаченою КВЕД з урахуванням Державного класифікатора продукції та послуг.
Як наслідок позивач не відноситься до сільськогосподарських товаровиробників, який використовує у межах власної сільськогосподарської діяльності нежитлові будівлі: 1) «Навіс для зерна» площею 970 кв.м., який розташований за адресою: Волинська область  Камінь-Каширський район, село Полиці, вул. Шкільна 5-Г; 2) «Типовий склад» площею 768.4 кв.м., який розташований за адресою: Волинська область  Камінь-Каширський район, село Полиці, вул. Шкільна 5-В; 3) «Метало-бетонний цех» площею 335,3 кв.м., який розташований за адресою: Волинська область  Камінь-Каширський район, село Полиці, вул. Шкільна 5-Б..
Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_1 є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на загальних підставах, а тому Головним управлінням ДПС у Волинській області правомірно винесено податкові повідомлення рішення № 0337645-2404-0304 за 2021 рік на суму 63 050,00 грн., № 0337646-2404-0304 за 2021 рік на суму 49 946,00 грн., № 0337647-2404-0304 за 2021 рік на суму 21 794,50 грн..
Як наслідок Головне управління ДПС у Волинській області при винесенні оскаржуваних податкових повідомлень рішень діяло на підставі та в межах чинного законодавства України, а податкові повідомлення-рішення №0337645-2404-0304, №0337646-2404-0304 та № 0337647-2404-0304  є законними.
З врахуванням всього наведеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що наведені вище податкові повідомлення-рішення про визначення позивачу грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2022 рік відповідають критеріям обґрунтованості та розсудливості та такі, що прийняті відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та ПК України.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

                                                 П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року у справі № 140/4095/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	М. А. Пліш