18.08.25
22-ц/812/1538/25
Єдиний унікальний номер судової справи 487/1838/25
Номер провадження 22-ц/812/1538/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

18 серпня 2025 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В., 

з секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ухвалу, яка постановлена Заводським районним судом міста Миколаєва 24 червня 2025 року, під головуванням судді Нікітіна Д.Г., у цивільній справі за позовом Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу,

УСТАНОВИЛА:

У березні 2025 року Обласне комунальне підприємство «Миколаївоблтеплоенерго» (далі – ОКП «Миколаївоблтеплоенерго») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що згідно з рішенням Миколаївської міської ради №1078 від 25 травня 2006 року ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» з 01 червня 2006 року визнано виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, а також проведення розрахунків із населенням та бюджетними організаціями міста.
В опалювальні періоди 2017-2018, 2018-2019, 2019-2020, 2020-2021 роки позивач здійснював постачання теплової енергії до житлового будинку АДРЕСА_1 .
У зазначений період за вказаною адресою були зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . 
В результаті неналежної оплати споживачами послуг з централізованого опалення за вказаною адресою виникла заборгованість.
05 липня 2021 року Заводським районним судом міста Миколаєва у справі №487/4256/21 видано судовий наказ, яким стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» заборгованість за спожиті послуги з теплопостачання в розмірі 15 354 грн. 85 коп.
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 вересня 2021 року вищевказаний наказ скасовано за заявою ОСОБА_3 .
Посилаючись на викладені обставини, ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» просило стягнути на його користь в солідарному порядку з  ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 основний борг за послуги з централізованого опалення в розмірі 13 814 грн. 89 коп., суму, на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції в розмірі 1 064 грн. 92 коп., три проценти річних у розмірі 475 грн. 04 коп., а також стягнути судовий збір в розмірі 3 028 грн.
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 26 березня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вищевказаною позовною заявою.
29 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до районного суду зі зустрічним позовом до ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» про захист прав споживачів, в якому просив визнати відсутнім право останнього на нарахування заборгованості ОСОБА_1 за спожиті послуги теплопостачання за період з 01 травня 2018 року по 31 березня 2021 року в сумі 15 354 грн. 85 коп.
В обґрунтуванням зустрічних позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 не проживає в зазначеній квартирі з 2007 року, комунальними послугами не користується, у зв`язку із чим не має інформації про сплату комунальних послуг за неї.
В свою чергу, також звернуто увагу, що розрахунок позовних вимог за послуги постачання теплової енергії, доданий позивачем до позовної заяви не містить обґрунтованого розрахунку нарахованих сум за кожен місяць (з чого саме складається така сума, з яких елементів формули та з яких показників). Суми відрізняються одна від одної в кожному місяці, а отже прив`язані не до тарифу та площі квартири, а до показників будинкового (під`їзного) лічильника. 
Однак до позовної заяви не додані щомісячні показники будинкового (під`їзного лічильника), через що неможливо встановити підстави та правильність розрахунку щомісячних сум. 
Крім того, розрахунок не містить дати його складення та підписаний особою, на підтвердження повноважень якої не додано доказів. За вказаних обставин відповідач не вбачав підстав для нарахування заявленої позивачем суми.
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 24 червня 2025 року закрито провадження у справі за позовом ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» до  ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу, в частині вимог до відповідача  ОСОБА_3 .
Наступною ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 24 червня 2025 року відмовлено ОСОБА_1 у прийнятті його зустрічної позовної заяви до ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» про захист прав споживачів, та повернуто її ОСОБА_1 .
Ухвала мотивована тим, що відповідач ОСОБА_1 просить визнати відсутнім право ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» на нарахування заборгованості за спожиті послуги теплопостачання за період з 01 травня 2018 року по 31 березня 2021 року в сумі 15 354 грн. 85 коп., що свідчить про те, що фактично первісні та зустрічні вимоги обґрунтовані різними підставами, а предмет доказування у кожному випадку є іншим.
Задоволення зустрічного позову в даному випадку не доводить відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення пред`явленого ним позову, який за наявності визначених законом підстав, також може бути задоволеним. Так само й відмова в задоволенні одного з позовів, не свідчитиме про наявність підстав для автоматичного задоволення іншого позову. Ухвалення рішень за кожним з позовів залежатиме від того, чи будуть доведені сторонами обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог. Тому ризик ухвалення суперечливих або взаємовиключних рішень в даному випадку відсутній.
Відповідач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просив ухвалу районного суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про прийняття та відкриття провадження за зустрічною позовною заявою.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в оскаржуваній ухвалі не враховано, що підстави первісного та зустрічного позову взаємопов`язані, оскільки виникають з обов`язку (або його відсутності) зі сплати заборгованості з постачання тепла в квартиру ОСОБА_1 , з таких самих доказів, що підтверджують або спростовують факт надання послуг та правильність розрахунків заборгованості, а вимога зустрічного позову про визнання відсутнім права ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» на нарахування заборгованості ОСОБА_1 за спожиті послуги теплопостачання за період з 01 травня 2018 року по 31 березня 2021 року в сумі 15 354 грн. 85 коп. виключить можливість задоволення первісного позову про стягнення заборгованості. Таким чином є підстави для пред`явлення зустрічного позову про визнання відсутнім у позивача права на нарахування заборгованості.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу, виходячи з наступного.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України. 
Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення таким вимогам не відповідає, з огляду на наступне.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч.1 та п.3 ч.2 ст.49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.
Згідно з ч.1 ст.193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.
Тобто, цивільне процесуальне законодавство гарантує відповідачеві право на захист від пред`явленого позову шляхом подання зустрічного позову.
Відповідно до ч.2 ст.193 ЦПК України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.
Отже, умовами пред`явлення зустрічного позову є взаємопов`язаність зустрічного позову з первісним; доцільність сумісного розгляду основного й зустрічного позовів. Доцільним є сумісний розгляд, коли це дозволяє більш повно і об`єктивно дослідити обставини справи, встановити справжні взаємовідносини сторін, виключити винесення взаємно суперечливих чи взаємовиключних судових рішень.
Взаємний зв`язок первісного і зустрічного позову може виявлятись у тому, що зустрічна вимога виключає вимогу первісну, або обидва випливають з однієї підстави, або взаємний зв`язок виникає з однорідності обставин виникнення взаємних матеріально-правових вимог між позивачем і відповідачем. Первісний і зустрічний позов можуть бути взаємозв`язаними і тоді, коли підстава зустрічного позову паралізує підставу первісного позову, а тому задоволення вимог відповідача виключає задоволення вимог позивача.
Таким чином, зі змісту ст.193 ЦПК України вбачається, що прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним відноситься до дискреційних повноважень суду, при цьому сам суд першої інстанції визначає взаємопов`язаність позовів (зокрема, виникнення із одних правовідносин, випадок коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову, тощо), а, крім цього, додатково повинен визначитися із доцільністю такого спільного розгляду, що є оціночним поняттям у кожній окремій справі та оцінку цьому може дати виключно суд, що розглядає справу як суд першої інстанції.
У п.21 постанови Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №904/6157/19 вказано, що взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виявлятись у наступному: - обидва позови взаємно пов`язані, і їх спільний розгляд сприятиме оперативному і правильному вирішенню спору. Взаємна пов`язаність первісного і зустрічного позову може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах; - вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись; - задоволення зустрічного позову виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову. Подання такого зустрічного позову має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом. У таких випадках задоволення зустрічного позову тягне за собою відмову у первісному позові повністю або частково.
Згідно з постановами Верховного Суду від 17 травня 2021 року у справі №910/18778/20, від 22 квітня 2019 року у справі №914/2236/18, суд позбавлений широкого розсуду щодо доцільності прийняття зустрічного позову; умовою цього є посилання у зустрічному позові на обставини, за якими задоволення зустрічного позову матиме наслідком повну або часткову відмову у задоволенні первісного позову, та виникнення позовів з одних правовідносин.
Відповідно до ч.3 ст.194 ЦПК України зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої ст.193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику.
Як убачається з матеріалів справи, предметом первісного позову ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є стягнення боргу за послуги з централізованого опалення в розмірі 13 814 грн. 89 коп., суму, на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції в розмірі 1 064 грн. 92 коп., три відсотки річних у розмірі 475 грн. 04 коп., за період з 01 квітня 2018 року по 31 березня 2021 року.
Зі змісту зустрічного позову вбачається, що відповідач ОСОБА_1 звернувся до районного суду із зустрічним позовом в порядку захисту прав споживачів, бажаючи захистити свої права, та вважаючи, що позивач за первісним позовом порушив питання про стягнення з нього заборгованість за послуги з теплопостачання, які, як на його думку, він не отримував, оскільки комунальними послугами не користувався. До того ж, відповідач не погоджується із самим розрахунок заборгованості боргу. 
Отже, предметом зустрічного позову ОСОБА_1 до ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» є визнання відсутнім права останнього на нарахування заборгованості ОСОБА_1 за спожиті послуги теплопостачання за період з 01 травня 2018 року по 31 березня 2021 року в сумі 15 354 грн. 85 коп.
За такого, на думку колегії суддів, первісний та зустрічний позови взаємопов`язані між собою підставою виникнення спірних правовідносин, оскільки задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову, і вирішення первісного позову вплине на правовідносини сторін щодо вимог за зустрічним позовом, тобто наявні встановлені процесуальним законом підстави для спільного розгляду обох позовів, тому, за таких обставин, прийняття зустрічного позову та об`єднання його в одне провадження з первісним є доцільним. 
Отже, колегія суддів погоджується з посиланнями ОСОБА_1 на те, що вказані позови є взаємопов`язані і їх спільний розгляд є доцільним, оскільки задоволення позовних вимог за зустрічним позовом може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. 
Натомість, повертаючи зустрічну позовну заяву особі, яка її подала, суд першої інстанції, фактично дійшов висновку про те, що зустрічні вимоги не являються зустрічними до первісних, а тому не можуть бути об`єднані в одне провадження для спільного розгляду. 
Оскільки, первісний та зустрічний позови взаємопов`язані між собою підставою виникнення спірних правовідносин, то їх спільний розгляд є доцільним та таким, що забезпечить реалізацію права на належний судовий захист відповідача ОСОБА_1 за зустрічним позовом. 
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повертаючи зустрічну позовну заву ОСОБА_1 , дійшов помилкового висновку, про недоцільність спільного розгляду обох позовів, а тому оскаржувана ухвала перешкоджає подальшому провадженню в справі, постановлена з порушенням норм процесуального права, що призвело до постановлення передчасної ухвали, яка підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції у відповідності до вимог цивільно-процесуального законодавства. 
За таких обставин, на переконання колегії суддів, доводи апеляційної скарги про необґрунтованість оскаржуваної ухвали, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм процесуального права при її постановленні знайшли своє підтвердження при розгляді апеляційної скарги.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Белле проти Франції» суд зазначив, що частина 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві (Bellet v. France, 04/12/1995, Series A № 333-B, crop. 42, пункт 36). 
Відповідно до п.3 ч.1 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню, з направленням справи для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст.367,374,379,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – задовольнити.
Ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 24 червня 2025 року – скасувати, та направити матеріали справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                В.В. Коломієць

                                                               Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення
складено 19 серпня 2025 року