ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 червня 2025 року                                                                    
м. Київ
справа № 175/3049/23
провадження № 61-7356св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Сільськогосподарське приватне підприємство «Чумаки», 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційні скарги ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2024 року під головуванням судді Бойко О. М., постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 травня 2024 року у складі колегії суддів Красвітної Т. П., Свистунової О. В., Єлізаренко І. А., рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 червня 2024 року під головуванням судді Васюченка О. Г. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року у складі колегії суддів Новікової Г. В., Гапонова А. В., Никифоряка Л. П. у справі за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського приватного підприємства «Чумаки» про розірвання договору оренди земельної ділянки,
ВСТАНОВИВ
Короткий зміст позовних вимог 
В червні 2023 року ОСОБА_2 звернувся з позовом, в якому просив розірвати договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 1221488000:01:001:0208 площею 3,29 га, розташованої на території Чумаківської сільської ради Дніпропетровської області, укладений СПП «Чумаки» та ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 .
Позовна заява мотивована тим, що він є сином померлої ОСОБА_3 , яка є власником земельної ділянки з кадастровим номером 1221488000:01:001:0208 площею 3,29 га. 12 листопада 2013 року ОСОБА_3 та СПП «Чумаки» уклали договір оренди земельної ділянки № 375, який був зареєстрований державним реєстратором 30 грудня 2013 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. 25 листопада 2022 року ОСОБА_1 отримав у нотаріуса довідку про те, що є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 . ОСОБА_1 невідкладно звернувся з заявою до СПП «Чумаки» про виплату орендної плати за оренду земельної ділянки, однак у задоволенні заяви відмовлено. 12 квітня 2023 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом. 13 квітня 2023 року позивач повідомив відповідача про набуття у власність земельної ділянки, яка була предметом спірного договору оренди та просив СПП «Чумаки» виплатити орендну плату за оренду земельної ділянки за 2022 рік. 27 квітня 2023 року позивач отримав орендну плату за 2022 рік у сумі 12 000 грн, а на його запит здійснити виплату орендної плати з врахуванням індексу інфляції відповідач відмовив.
Позивач зауважив, що відповідач систематично не сплачував орендну плату у повному обсязі. На підставі зазначених обставин позивач направив відповідачу вимогу про розірвання договору, в якій зазначив причиною такої дії також існування обставини непереборної сили - запровадження воєнного стану на території України, протягом більш ніж трьох місяців. Однак, відповіді на вимогу СПП «Чумаки» не надало. Крім того, ОСОБА_1 звертався до СПП «Чумаки» з заявою про збільшення розміру орендної плати, однак, зазначена вимога задоволена не була.
Він вважав, що систематична несплата у повному обсязі орендної плати є порушенням істотних умов договору, що порушує його право.
У січні 2024 року ОСОБА_4 під час розгляду справи надіслав до суду заяву про відвід судді Бойка О. М., в обґрунтування якої посилався на численні, на його думку, порушення у розгляді справи, допущені зазначеним суддею, які прямо вказували на упередженість судді. Під час складання мотивів заявленого відводу ОСОБА_4 використав образливі вислови стосовно судді, якому заявлено відвід, зазначивши: «Як довго ця гнида буде псувати життя законослухняним громадянам?????».
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області ухвалою від 10 січня 2024 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 травня 2024 року, повернув заяву ОСОБА_1 про відвід судді Бойка О. М.
До такого висновку суд дійшов з огляду на застосовані ОСОБА_1 вислови, недопустимі для використання в офіційно-діловому стилі, які носили образливий характер та були спрямовані на адресу судді, який розглядав справу.
Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області рішенням від 28 червня 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 червня 2024 року, відмовив у задоволенні позовних вимог.
Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про недоведеність позовних вимог. Суди вважали, що позивач не довів належними та допустимими доказами порушення відповідачем істотних умов договору.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційних скарг
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 травня 2024 року, в якій просить суд скасувати оскаржені судові рішення, направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій порушили норму процесуального права, не розглянувши заяву про відвід у визначеному законом порядку. Заявник вважає, що суд апеляційної інстанції встановив допущені судом першої інстанції процесуальні порушення, однак протиправно не розглянув заяву про відвід всупереч вимогам процесуального законодавства.
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 червня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року, в якій просить суд скасувати оскаржені судові рішення, ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010, Верховного Суду у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 375/278/20.
Заявник вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували того, що позивач законно ініціював процес розірвання договору оренди з огляду на невиконання відповідачем умов договору. Крім того, суди не звернули увагу на презумпцію правомірності правочину. Також заявник зауважує, що суд першої інстанції протиправно відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме доказів належного виконання відповідачем умов договору, а також не ухвалив судового рішення про таку відмову.
Заявник оскаржує судові рішення на підставі пунктів 1, 4 та абзацу другого частини другої статті 389 ЦПК України.
Відзив на касаційні скарги інші учасники справи не подали
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 14 серпня 2024 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 травня 2024 року, витребував справу з Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.
Верховний Суд ухвалою від 09 січня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 червня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року.
У листопаді 2024 року цивільна справа № 175/3049/23 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
12 листопада 2013 року ОСОБА_3 уклала з СПП «Чумаки» договір оренди належної їй на праві власності земельної ділянки з кадастровим номером 1221488000:01:001:0208 загальною площею 3,29 га, що знаходиться на території Чумаківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, строком на 15 років.
Річна плата за оренду за цим договором становить 5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки на момент підписання договору, визначеної на підставі довідки управління Держземагенства у Дніпропетровському районі від 29 серпня 2013 року № 5340, згідно з якою нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 81 169,35 грн.
Орендна плата сплачується орендарем у грошовій формі або у натуральній формі сільськогосподарською продукцією. У грошовій формі сума орендної плати становить 4 058,45 грн без ПДВ на рік. Понад встановлений розмір оренди орендарем сплачується сума, яка дорівнює розміру податку на доходи орендодавця, що сплачується орендарем згідно з чинним законодавством. При оплаті орендної плати у грошовій формі остання підлягає сплаті готівкою через касу орендаря або у безготівковій формі на банківський рахунок орендодавця, вказаний останнім орендарю у письмовій формі. Обов`язок з`явитися для отримання орендної плати готівкою або повідомити орендарю банківські реквізити для безготівкового перерахування коштів покладається на орендодавця. 
За змістом пункту 4.3 у випадку укладання цього договору на строк 15 календарних років та більше сума річної орендної плати збільшується на 10 % кожні п`ять календарних років безперервної дії цього договору оренди.
Орендна плата сплачується орендарем до 31 грудня кожного року дії договору (пункт 4.4 договору).
Пунктом 4.5 договору оренди земельної ділянки передбачено, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексації. Орендна плата за перший та останній рік сплачується в розмірі, розрахованому пропорційно фактичному строку перебування земельної ділянки в оренді у відповідному році, виходячи з розміру річної плати за оренду, визначеного в пункті 4.1 та пункті 4.2 цього договору.
22 жовтня 2021 року ОСОБА_3 отримала 7 600 грн орендної плати за 2021 рік. Сума орендної плати за договором становить 4 058,45 грн.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Єдиним спадкоємцем після її смерті, який прийняв спадщину, є позивач ОСОБА_1 .
17 квітня 2023 року ОСОБА_1 як спадкоємцю виплачена орендна плата в сумі 7 600 грн за 2022 рік.
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Стосовно касаційного перегляду ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2024 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 03 травня 2024 року
09 січня 2024 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про відвід судді Бойка О. М., мотивуючи яку зазначив, зокрема: «...Як довго ця гнида буде псувати життя законослухняним громадянам ??????...».
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу.
Частиною першою статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Приписи частини другої статті 44 ЦПК України визначають перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, однак який не є вичерпним.
Відповідно до підпункту «а» пункту третього статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є неприйнятною будь-яка індивідуальна заява, подана згідно зі статтею 34, якщо суд вважає, що ця заява є зловживанням правом на її подання. Для прикладу Суд вказав на зловживання правом на подання заяви, коли заявник під час спілкування з ЄСПЛ вживав образливі, погрозливі або провокативні висловлювання проти уряду-відповідача, його представника, органів влади держави-відповідача, проти ЄСПЛ, його суддів, Секретаріату ЄСПЛ або його працівників.
Нецензурна лексика, образливі та лайливі слова чи символи, зокрема, для надання особистих характеристик учасникам справи, іншим учасникам судового процесу, їх представникам і суду (суддям) не можуть використовуватися ні у заявах по суті справи, заявах з процесуальних питань, інших процесуальних документах, ні у виступах учасників судового процесу та їх представників.
Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (частина третя статті 44 ЦПК України).
Використання одними учасниками судового процесу та їх представниками нецензурної лексики, образливих і лайливих слів чи символів у поданих до суду документах і у спілкуванні з судом (суддями), з іншими учасниками процесу та їхніми представниками, а також вчинення аналогічних дій є виявом очевидної неповаги до честі, гідності цих осіб з боку тих, хто такі дії вчиняє. Ці дії суперечать основним засадам (принципам) цивільного судочинства (пунктам 2 і 11 частини третьої статті 2 ЦПК України), а також його завданню, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга вказаної статті). З огляду на це вчинення таких дій суд може визнати зловживанням процесуальними правами та застосувати, зокрема, наслідки, передбачені частиною третьою статті 44 ЦПК України.
Учасник судового процесу має користуватися процесуальними правами саме з метою виконання завдання цивільного судочинства, сприяючи тим самим суду у здійсненні правосуддя. Якщо ж такий учасник здійснює певну процесуальну дію не з цією метою, а для досягнення інших цілей (образити, принизити суд, його суддів, інших учасників процесу, виявити до них і до їхніх дій власні негативні емоції тощо), він виходить за межі дійсного змісту відповідного процесуального права, тобто зловживає ним. Правова система має бути спроможною ефективно захистити себе від цих дій. І саме на такий захист спрямовані заходи, які суд застосовує через зловживання учасником судового процесу процесуальними правами. Відповідні заходи передбачені у частинах третій і четвертій статті 44, пункті 1 абзацу другого частини четвертої статті 135, частині дев`ятій статті 141, частині першій статті 143, пункті 5 частини першої статті 144, статті 148 ЦПК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2021 року у справі № 9901/235/20, ухвала Великої Палати Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 9901/598/19).
Дії учасника справи чи його представника мають не лише за формою, але й за змістом відповідати завданню цивільного судочинства. Зміст права на справедливий суд несумісний зі свідомим виявом такими особами неповаги до честі, гідності, репутації іншого учасника, суду, суддів тощо. У процесуальних відносинах, намагаючись донести певну думку до суду, учасник судового процесу має ретельно підбирати слова, а також з обережністю виявляти емоції щодо інших учасників, суду та конкретних суддів. Суд не має толерувати використання у процесуальних заявах образливих характеристик (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 199/6713/14-ц, від 14 березня 2019 року у справі № 9901/34/19, від 07 листопада 2019 року у справі № 9901/324/19, від 07 квітня 2021 року у справі № 9901/23/21, від 08 липня 2021 року у справі № 9901/235/20, ухвалу від 27 жовтня 2021 року у справі № 9901/598/19).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), застосовуючи підпункт «а» пункту 3 статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням правом на її подання. Для прикладу, ЄСПЛ констатує зловживання правом на подання заяви, коли заявник під час спілкування з ЄСПЛ вживає образливі, погрозливі або провокативні висловлювання проти уряду- відповідача, його представника, органів влади держави-відповідача, проти ЄСПЛ, його суддів, Секретаріату ЄСПЛ або його працівників (ухвали щодо прийнятності у справах «Rehak v. the Czech Republic» від 14 травня 2004 року, заява № 67208/01, «Duringer and Grunge v. France» від 04 лютого 2003 року, заяви № 61164/00 і № 18589/02).
Аналогічними міркуваннями керувався Верховний Суд у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 199/6713/14-ц, від 14 березня 2019 року у справі № 9901/34/19, від 05 квітня 2023 року у справі № 128/2656/22, від 25 вересня 2024 року у справі № 344/10498/16, що свідчить про усталеність та послідовність правозастосовної практики з зазначеного питання.
Колегія суддів зауважує, що застосоване ОСОБА_1 поняття відповідно до роз`яснень тлумачного словника може вживатися у переносному значенні для надання особистісних негативних характеристик особі, а отже суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно вказав на те, що такий вислів нехарактерний для офіційно-ділового стилю, носить образливий та провокативний характер, тому його використання є зловживанням заявником своїми процесуальними правами. У зв`язку з цим місцевий суд, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про повернення такої заяви про відвід на підставі приписів частини третьої статті 44 ЦПК України.
Доводи касаційної скарги такого висновку не спростовують та зводяться до незгоди заявника з суб`єктивною думкою судді місцевого суду щодо визначення наведених у заяві про відвід висловів образливими, однак не спростовують наявність у його діях ознак зловживання процесуальними правами, зокрема не спростовують того, що такі дії не відповідають завданню цивільного судочинства, не спрямовані на ефективне використання заявником його процесуального права на обґрунтування підстав для відводу судді, визначених процесуальним законом.
При цьому слід зазначити, що 15 січня 2024 року постановлена ухвала про задоволення заяви головуючого судді Бойка О. М. про його самовідвід від розгляду цієї справи.
Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 червня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року
Спірні правовідносини виникли на підставі укладення договору оренди земельної ділянки між СПП «Чумаки» та ОСОБА_3 , спадкоємцем за законом якої є позивач.
ОСОБА_1 вважав, що СПП «Чумаки» порушувало умови договору оренди землі шляхом систематичної сплати орендної плати у розмірі, який не відповідає умовам договору.
Згідно з частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди, зокрема, є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату, а приписи статей 24, 25 цього Закону визначають права та обов`язки орендодавця та орендаря, зокрема право орендодавця вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди і своєчасного внесення орендної плати, а також право орендаря самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі.
Орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку, а в разі оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом також орендної плати за водний об`єкт (абзац п`ятий частини першої статті 24 Закону України «Про оренду землі»).
Орендар земельної ділянки зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачували орендну плату за земельну ділянку, а в разі оренди земельної ділянки в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом - також і орендну плату за водний об`єкт (частина друга статті 25 Закону України «Про оренду землі»).
Підстави припинення договору оренди землі - це законодавчо закріплені обставини, які передбачають припинення договірних відносин.
Відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.
Згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.
Отже, для того щоб констатувати наявність підстав для припинення права користування земельною ділянкою згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України, суд має встановити такі обставини, як «систематичність» та «несплату» орендної плати.
Під систематичністю під час вирішення приватноправових спорів розуміються два та більше випадки несплати орендної плати, визначеної умовами укладеного між сторонами договору. Натомість разове порушення такої умови договору не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання. Судова практика у розумінні поняття «систематичність» у подібних правовідносинах є усталеною (постанови Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 2/7/1186/18-ц, від 29 липня 2020 року у справі № 277/526/18, від 20 серпня 2020 року у справі № 616/292/17, від 08 травня 2024 року у справі № 629/2698/23, від 24 листопада 2021 року у справі № 922/367/21, від 04 липня 2023 року у справі № 906/649/22, від 20 лютого 2024 року у справі № 917/586/23, від 02 квітня 2024 року у справі № 922/1165/23 тощо).
Щодо поняття «несплата», яке вжите у пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України, то його потрібно розуміти саме як повну несплату орендної плати.
Поняття «несплата» та «недоплата» не є тотожними. Оскільки в конструкції згаданої правової норми не наведено жодного означення до слова «несплата», можна виснувати, що законодавець у згаданій правовій нормі не передбачив жодної альтернативи повної несплати, тобто не визначив, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є не лише систематична несплата, а й систематична недоплата орендної плати.
Тож підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України є саме систематична, тобто неодноразова (два та більше випадків), повна несплата орендної плати. Ця спеціальна правова норма у такому випадку є самостійною та достатньою, і звертатися до більш загальної норми частини другої статті 651 ЦК України немає потреби, оскільки вона передбачає саме додаткову (до основної) підставу для розірвання договору оренди землі.
Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала під час укладення договору.
Порушення договору на предмет істотності суд оцінює винятково за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає зміни чи розірвання договору.
У кожному конкретному випадку істотність порушення договору потрібно оцінювати з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Поняття такої істотності закон визначає за допомогою іншої оціночної категорії - «значної міри позбавлення сторони того, на що вона розраховувала під час укладення договору». Тобто критерієм істотного порушення договору закон визначив розмір завданих цим порушенням втрат, який не дозволяє потерпілій стороні отримати те, на що вона очікувала, укладаючи договір. Йдеться не лише про грошовий вираз зазначених втрат, зокрема й збитків, але й про випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Співвідношення завданих порушенням договору втрат із тим, що могла очікувати від його виконання ця сторона, має вирішальне значення для оцінки істотності такого порушення.
Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2021 року у справі № 910/2861/18 та від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, у яких зазначено, що для застосування частини другої статті 651 ЦК України суд має встановити не лише факт порушення договору, але й завдання цим порушенням шкоди (яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди), її розмір, а також те, чи дійсно істотною є різниця між тим, на що мала право розраховувати потерпіла сторона, укладаючи договір, і тим, що насправді вона змогла отримати.
Не будь-яке, а лише істотне порушення умов договору може бути підставою для вимоги про його розірвання або зміну. Неістотні (незначні) порушення умов договору є недостатніми для обґрунтованого та правомірного застосування такого крайнього заходу, як розірвання договору або його зміна в судовому порядку.
Ця ідея спирається на принцип, який називається принципом збереження договору (preservation of contract). Договірні відносини мають підтримуватися, допоки це можливо й економічно доцільно для сторін. Розірвання договору має бути крайнім заходом задля мінімізації витрат, пов`язаних з укладенням та виконанням договору.
Ураховувати істотність порушення важливо, оскільки протилежне тлумачення норм права може призвести до того, що управнена сторона договору, яка має відповідно до закону або договору право на відмову від нього або розірвання, може ним скористатися за найменший відступ від умов договору. Таке становище є неприпустимим, оскільки може порушити стабільність цивільного обороту і є надзвичайно несправедливим нехтуванням правовим принципом пропорційності між тяжкістю порушення договірних умов і відповідальністю, яка застосовується за таке порушення. Незастосування критерію істотності порушення позбавляє зобов`язану сторону договору можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує управнену сторону відмовлятися від договору (розривати його) за найменшою порушення.
Одним із факторів, що може братися до уваги під час оцінки істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання, є те, наскільки зобов`язана сторона, яка порушила договір, реально заінтересована у збереженні договору, а також те, чи не спричинить розірвання договору для неї значної шкоди.
Розірвання договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості допущеного порушення. Вирішальне значення для застосування зазначеного припису закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення має вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення (постанова Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19).
Отже, законодавство в питанні розірвання договору дбає не лише про інтереси управненої сторони, а й про інтереси зобов`язаної сторони, оскільки розірвання договору може завдати значних збитків стороні, яка допустила незначне порушення, тобто законодавець прагне досягти справедливого балансу між інтересами сторін договору.
Також потрібно враховувати, що у відносинах оренди землі основним їх регулятором, крім спеціального законодавства, є договір оренди землі. Враховуючи, що договір є регулятором відносин з використання земельної ділянки, на ці відносини поширюються правила статті 3 ЦК України, яка визначає, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Тож і приписи чинного законодавства, і умови договору потрібно застосовувати крізь призму загальних засад статті 3 ЦК України. Відповідно істотність за абзацом другим частини другої статті 651 ЦК України має оцінюватися так само з точки зору справедливості, добросовісності та розумності, які сукупно утворюють цільний засадничий принцип регулювання приватноправових відносин.
У разі якщо має місце сплата орендної плати у меншому розмірі, аніж визначеному умовами договору оренди землі, тобто орендар допустив часткову несплату (недоплату) орендної плати, застосуванню підлягає не спеціальна норма пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України, а загальне правило частини другої статті 651 ЦК України - у разі істотності порушення договору іншою стороною.
Якщо суд дійде висновку, що орендар істотно порушив умови договору та внаслідок часткової недоплати орендної плати орендодавець значною мірою був позбавлений того, на що розраховував, то договір має бути розірваний на підставі частини другої статті 651 ЦК України.
Натомість у разі неістотної часткової несплати орендної плати, а так само у разі виникнення спору щодо її розміру, порядку здійснення платежів тощо, у власника завжди є право на звернення до суду з позовом про стягнення таких орендних платежів, 3 % річних, інфляційних втрат, неустойки тощо. Такий спосіб захисту буде ефективним та пропорційним, відновлюватиме порушене право орендодавця та зберігатиме договір оренди землі виходячи з балансу інтересів обох сторін.
Такий правовий підхід до застосування норми права під час вирішення питання про розірвання договору оренди землі у разі недоплати орендної плати сформулювала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2024 року у справі № 918/391/23.
Так у цій справі суди встановили, що у грошовій формі сума орендної плати становила 4 058,45 грн без ПДВ на рік. За користування земельною ділянкою СПП «Чумаки» у 2021 році сплатило померлій ОСОБА_3 7 600 грн орендної плати, а за користування у 2022 році - спадкоємцю орендодавця ОСОБА_1 7 600 грн орендної плати.
Надавши оцінку доказам в матеріалах справи, доводам позовної заяви, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, встановив, що позивач не довів невиконання орендарем зобов`язання зі сплати оренди за користування земельною ділянкою у повному обсязі або частково, а отже дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для розірвання договору оренди з підстав неналежного виконання орендарем умов договору в частині внесення орендної плати.
Посилання заявника на неврахування доказів в матеріалах справи щодо порівняння отриманих орендних плат від СПП «Чумаки» за користування спірною земельною ділянкою та від іншого орендаря за користування іншою земельною ділянкою колегія суддів відхиляє. Такі мотиви зводяться виключно до незгоди з фактичним розміром отриманої орендної плати, однак, не доводять порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та порушення норм матеріального права стосовно неповноти сплаченої орендної плати, обчисленої з врахуванням встановленого договором розміру оренди 4 058,45 грн. Натомість заявник продовжує в касаційній скарзі наполягати на тому, що відповідачем не обчислено з врахуванням умов договору і не сплачено оренду з розрахунку суми 7 600 грн, однак, суди правомірно не брали до уваги зазначену суму для розрахунку з огляду на інше значення оренди, погоджене попереднім орендодавцем та орендарем в договорі оренди. Суди не встановили, а заявник не довів, що суди в порушення норм процесуального права не дослідили надані ним докази на підтвердження того, що сплаченої орендарем оренди на суму 7 600 грн недостатньо для виконання зобов`язання за договором оренди з оплати користування землею на суму 4 058,45 грн щорічно з нарахуванням до цієї суми всіх визначених спірним договором доплат. Водночас суди зазначили, що такий розмір сплаченої оренди дає підстави для висновку про проведену індексацію розміру орендної плати, за рахунок якої отримані орендодавцем кошти суттєво перевищують встановлений договором розмір орендної плати, а заявник зазначене не спростував у визначений законом спосіб.
Щодо посилань заявника на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій обставини непереборної сили, а саме запровадження воєнного стану на території України як підстави для розірвання спірного договору оренди земельної ділянки колегія суддів дійшла такого висновку.
Загальновідомим фактом є те, що Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку російської федерації, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання російської федерації державою-агресором).
24 лютого 2022 року розпочалася та триває чергова фаза збройної агресії рф проти України - повномасштабне вторгнення на суверенну територію. 02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН.
За змістом частини третьої статті 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Так, роз`яснення поняття форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) (force Majeure) визначене у пункті 3.1.1 Регламенту засвідчення Торгово- промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 15 липня 2014 року № 40(3), за змістом якого форс-мажорні обставини це надзвичайні та невідворотні обставини, які об`єктивно впливають на виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків за законодавчими і іншими нормативними актами, дію яких неможливо було передбачити та дія яких унеможливлює їх виконання протягом певного періоду часу.
За змістом пункту 15.5 спірного договору оренди землі, на який посилається як на підставу для його розірвання ОСОБА_1 , у випадку, якщо обставини непереборної сили тривають більше трьох місяців, кожна зі сторін має право ініціювати розірвання договору шляхом направлення іншій стороні письмового повідомлення не менш ніж за 30 календарних днів до дати розірвання договору. При цьому штрафні санкції не сплачуються, а збитки не відшкодовуються.
Приписами частин першої, другої статті 611 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Відповідно до статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер, є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.
Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.
Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України» шляхом видачі сертифіката.
Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.
Такі роз`яснення щодо суті форс-мажорних обставин зазначив Верховний Суд у постановах від 25 січня 2022 року у справі № 904/3886/21, від 01 лютого 2024 року у справі № 913/767/21 тощо.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що для встановлення непереборності обставин заінтересованій особі необхідно довести, зокрема, факт унеможливлення виконання зобов`язань за умов здійснення господарської діяльності під час існування такої обставини непереборної сили.
Суди не встановили, а заявник у касаційній скарзі не довів, що суди всупереч вимогам процесуального закону не дослідили докази на підтвердження того, що запровадження воєнного стану унеможливило виконання відповідачем господарської діяльності і така обставина існувала понад три місяці, а отже є підставою для розірвання договору оренди землі. За таких обставин суд апеляційної інстанції правильно вказав позивачу на те, що лише запровадження воєнного стану на території України не може бути підставою для розірвання оспорюваного договору оренди землі.
Доводи касаційної скарги щодо неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010, Верховного Суду у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 375/278/20 колегія суддів відхиляє, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Аргументи заявника про те, що позивач законно ініціював процес розірвання договору оренди з огляду на невиконання відповідачем умов договору є необґрунтованими, оскільки позивач не надав доказів невиконання орендарем зобов`язання зі сплати оренди за користування земельною ділянкою у повному обсязі або частково.
Посилання в касаційній скарзі на те, що суд першої інстанції протиправно відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме доказів належного виконання відповідачем умов договору, а також не ухвалив судового рішення про таку відмову, є безпідставними, оскільки відповідно до журналу судового засідання від 08 грудня 2023 року суд ухвалив на місці відмовити у задоволенні клопотання про витребування доказів. Крім того, відповідач надав докази щодо належного виконання СПП «Чумаки» умов договору, а саме щодо сплати оренди, які суд першої інстанції врахував під час розгляду справи.
Колегія суддів перевірила доводи касаційних скарг на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Щодо клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
У касаційних скаргах ОСОБА_1 заявив клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на те, що ця справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Колегія суддів Верховного Суду не знаходить правових підстав для задоволення вказаного клопотання.
Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).
Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц (провадження № 14-475цс18), виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.
Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки заявником не наведено мотивів та аргументів для такої передачі, а тільки посилання на те, що справа містить виключну правову проблему і необхідність забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики без обґрунтування таких доводів не можуть слугувати підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а тому у задоволенні цього клопотання необхідно відмовити.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 травня 2024 року залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 травня 2024 року залишити без змін.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 червня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 червня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. В. Литвиненко	
 	 	
 	А. І. Грушицький	
 	 	
 	Є. В. Петров