Справа № 308/8931/24

П О С Т А Н О В А
Іменем України

05 червня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Кожух О.А., Собослоя Г.Г.
за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відділу державної виконавчої служби у м. Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 червня 2024 року, постановлену суддею Хамник М.М. у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби у м. Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо скасування арешту на майно
встановив:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби у м. Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо скасування арешту на майно.
Скарга мотивована тим, що на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 , а саме на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , накладено арешт. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що наявне обтяження №6879562 (спеціальний розділ) арешт нерухомого майна, зареєстрований 03.09.2014 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
З метою встановлення обставин щодо накладення арешту на нерухоме майно, в інтересах скаржника було подано адвокатський запит із проханням надати інформацію щодо виконавчого провадження, копію постанови про накладення арешту, копію постанови про закінчення виконавчого провадження та документу, який слугував підставою відкриття виконавчого провадження.
У відповідь на запит Ужгородський відділ ДВС зазначив, що на виконанні знаходилося виконавче провадження №44472403 по виконанню виконавчого напису від 20.08.2013 №6178, вчиненого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про звернення стягнення на нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна». 22.12.2014 виконавче провадження №44472403 завершене відповідно до постанови про повернення виконавчого документа стягувачу. Оскільки виконавче провадження було завершене, то у зв`язку із закінченням строку зберігання документів надати запитувані копії не має змоги.
У зв`язку із закінченням виконавчого провадження до Ужгородського відділу ДВС було подано заяву, в якій просили вирішити питання про зняття арешту. Додатково надано копію листа ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про відсутність будь-яких претензій до ОСОБА_1 . У відповідь на заяву орган ДВС зазначив, що оскільки не було сплачено виконавчий збір підстав для скасування арешту та заборони на відчуження майна боржника немає.
Із інформації про виконавче провадження вбачається, що таке провадження закінчене, а виконавчий документ повернуто стягувачеві на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 (встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника) та позивачем отримано постанову про накладення арешту та постанову про закінчення виконавчого провадження.
Стягувач повторно не звертався із виконавчим написом до виконання. Жодних дій щодо реального виконання судового рішення державним виконавцем не проводилося. Також виконавче провадження в частині стягнення виконавчого збору окремо відкрито не було, тобто наявний та діючий арешт не накладався з метою стягнення виконавчого збору чи інших витрат.
Вважаючи дії Ужгородського відділу ДВС неправомірними, ОСОБА_1 оскаржив їх в адміністративному порядку до Міністерства юстиції України. Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області відмовило у задоволенні скарги та роз`яснило, що скаржник вправі звернутися до суду.
Вважає, що при прийнятті постанови про повернення виконавчого документа стягувачу в рамках виконавчого провадження №44471947, державний виконавець мав також вирішити питання щодо скасування арешту, накладеного на майно боржника – ОСОБА_1 .
Отже, станом на сьогоднішній день існує бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, яка полягає у не скасуванні арешту на майно ОСОБА_1 .

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 червня 2024 року скаргу задоволено частково.
Суд зобов`язав відділ державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції скасувати арешт на майно ОСОБА_1 , який накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 01.09.2014 у виконавчому провадженні №44472403.
У визнанні бездіяльності відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції протиправною – відмовлено.
Суд зазначив, що оскільки реального виконання не було, то підстав для стягнення виконавчого збору немає. Виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом. Оскільки, реальну суму боргу стягнуто з боржника не було, тому виконавчий збір сплачувати боржник не повинен.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду відділ державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції оскаржив таку в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі просить ухвалу суду скасувати та відмовити ОСОБА_1 у задоволенні скарги. 
Вважають, що ухвала суду незаконна та необґрунтована внаслідок допущених судом порушень норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи те, що державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, враховуючи несплату виконавчого збору та витрат виконавчого провадження – підстави для зняття арешту з майна боржника відсутні.

У дане судове засідання з`явилась ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 та просила апеляційний суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.
У судовому засіданні адвокат Суязова Г.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , просила суд розглянути справу за відсутності її довірителя, оскільки такий знає про місце, час та дату судового засідання та не заперечує щодо розгляду справи за його відсутності.
Представник відділу державної виконавчої служби у м. Ужгороді Західного міжрегіонально управління Міністерства юстиції – Венжега М.Р. повідомлений шляхом надіслання повістки на його особистий номер телефону та на електронну адресу вказану ним в апеляційній скарзі, про що свідчать наявні в матеріалах справи довідки від 17.01.2025 (а.с.97-98).
Відділ державної виконавчої служби у м. Ужгороді Західного міжрегіонально управління Міністерства юстиції повідомлені в підсистемі «Електронний суд» про що свідчить довідка про доставку електронного документу від 17.01.2025 (а.с.99).
Враховуючи вищезазначене та керуючись нормою ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних доводів.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.05.2024 ОСОБА_1 є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 115,4 кв.м.
Заступник начальника міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Венжега М.Р. згідно ВП №44472403 наклав арешт на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно виконавчого напису №6178 виданого 20.08.2013.
22.12.2014 постановою у ВП №44472403 повернуто виконавчий документ стягувачеві на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тобто стосовно іпотечного майна на яке звернуто стягнення застосовано мораторій.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки: 377003624 від 02.05.2024) наявне обтяження №6879562, а саме – накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження.
23.09.2020 направлено адвокатський запит з метою встановлення обставин щодо накладення арешту на нерухоме майно подано адвокатський запит до Ужгородського МВ ДВС із проханням надати інформацію щодо виконавчого провадження, копію постанови про накладення арешту, копію постанови про закінчення виконавчого провадження та документу, який слугував підставою відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до відповіді Ужгородського МВ ДВС на адвокатський запит на виконанні знаходилося виконавче провадження №44472403 по виконанню виконавчого напису від 20.08.2013 №6178, вчиненого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про звернення стягнення на нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна». 22.12.2014 виконавче провадження №44472403 завершене відповідно до постанови про повернення виконавчого документа стягувачу. Оскільки виконавче провадження №44472403 було завершено 22.12.2014, строк зберігання його завершено та воно знищено, відтак надати запитувані копії не має можливості.
У листопаді 2020 року представник заявника звернулася до Ужгородського МВ ДВС із заявою, в якій просила вирішити питання про зняття арешту, надавши копію листа ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про відсутність будь-яких претензій до ОСОБА_1 .
У відповідь на вказану заяву Ужгородським МВ ДВС повідомлено, що оскільки державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, враховуючи несплату виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, підстави для винесення постанови про зняття арешту з майна боржника відсутні.
У жовтні 2023 року заявник звернувся до Міністерства юстиції України із скаргою, згідно з якою просив скасувати постанову про арешт майна від 01.09.2014. Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відмовлено у задоволенні вказаної скарги та роз`яснено, що рішення, прийняте за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 , може бути оскаржено ним в порядку, встановленому чинним законодавством.

       Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
У статті 449 ЦПК України визначено, що скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У відповідності до вимог ст. ст. 1, 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках на приватних виконавців.
Згідно з ч. 5 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних.
Враховуючи те, що дані правовідносини склалися у період дії Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999(втратив чинність 05.01.2017), то апеляційний суд посилається на норми даного закону, який був чинний під час вчинення виконавчих дій.
Згідно ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження»(чинному на час виникнення правовідносин) державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.
Пунктом 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (чинному на час виникнення правовідносин) передбачено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом (ч.1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» чинному на час виникнення правовідносин).
       
       З матеріалів справи слідує, що підставою звернення боржника ОСОБА_1 зі скаргою стала саме бездіяльність державного виконавця у невжитті заходів щодо скасування арешту майна після повернення виконавчого листа стягувачеві.
       У своїй апеляційній скарзі відділ державної виконавчої служби у м. Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зазначає, що державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, однак з урахуванням несплати боржником виконавчого збору та витрат виконавчого провадження – підстави для зняття арешту з майна боржника відсутні.

       Однак, колегія суддів апеляційного суду не погоджується з доводами апеляційної скарги з огляду на таке.
       07.06.2014 набув чинності Закон України від 03 червня 2014 року №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким запроваджено заборону на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті.
Поняття «мораторій» у законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).
Відтак, установлений Законом №1304 мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).
Отже, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами – резидентами України в іноземній валюті, за умов, що площа майна не перевищує встановлені розміри для відповідного виду житла, а у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, виконавчі документи про звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) підлягають поверненню стягувачу.
       Майно ОСОБА_1 підпадало під дію мораторію у зв`язку з чим 22.12.2014 постановою у ВП №44472403 повернуто виконавчий документ стягувачеві.
       Однак, слід зазначити, що виконавче провадження надійшло до виконання 19.08.2014, тобто на цей момент вже набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому у державного виконавця були відсутні підстави для відкриття виконавчого провадження, оскільки майно боржника підпадало під мораторій.
       Тобто, виконавче провадження №44472403 не повинно було відкриватись, а тому і сплачувати виконавчий збір та інші витрати виконавчого провадження у боржника обов`язку немає.
       Крім цього, навіть в рамках відкритого виконавчого провадження із стягнення з боржника коштів, в рамках виконання судового рішення, стягнуто не було, що підтверджується наявними в справі матеріалами.
       У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.06.2022 у справі №522/8685/13 касаційний суд скасував постанову апеляційного суду та скерував справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Мотивував так: згідно з частиною першою статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження – згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу – згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 48 цього Закону; як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження; наслідки завершення виконавчого провадження були визначені у статті 50 Закону № 606-XIV, чинному на час виникнення спірних правовідносин, яка, зокрема, передбачала зняття арешту з майна боржника. Верховний Суд скерував справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки той не встановив, коли повернули виконавчий лист стягувачу, не з`ясував, коли виконавче провадження було знищене, не оцінив те, що знищити могли тільки завершене виконавче провадження, та не вирішив питання про зняття арешту з нерухомого майна, який знімається, якщо виконавче провадження завершене.
       В переглядаємій справі, з відповіді Ужгородського МВ ДВС вбачається, що виконавче провадження №44472403 було завершено 22.12.2014, строк зберігання його завершено та воно знищено у відповідності до вимог наказу Міністерства юстиції України від 25.12.2008 №2274/5 Про затвердження Порядку роботи з документами в органа державної виконавчої служби.
       Таким чином, безпідставне не зняття державним виконавцем арешту з нерухомого майна боржника призвело до тривалого порушення його права на мирне розпорядження, користування та володіння нерухомістю.
       Так, боржник звертався до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця неодноразово на чому акцентує увагу ДВС. Зокрема, 08.05.2024 ухвалою у справі №308/7907/24 у відкритті провадження відмовлено, 15.05.2024 у справі №308/8492/24 скаргу залишено без розгляду.
       Однак, бездіяльність державного виконавця слід розцінювати як тривале правопорушення, яке тривало з 2014 року по сьогоднішній день, а тому доводи апеляційної скарги про пропуск скаржником строків не заслуговує на увагу.
       Суд першої інстанції прийшов до вірних висновків, що державний виконавець не уповноважений знімати арешт з майна боржника у разі повернення виконавчого документу стягувачу, оскільки такий механізм передбачений тільки у випадку повернення виконавчого документа суду або іншому органу, який його видав.
       Отже, ухвала суду першої інстанції постановлена з належним з`ясуванням всіх обставин справи, з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Виходячи з наведеного та керуючись статтями 12, 18, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу відділу державної виконавчої служби у м. Ужгороді Західного міжрегіонально управління Міністерства юстиції, залишити без задоволення.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 червня 2024 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 червня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: