ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року
м. Хмельницький

Справа № 686/2610/25
Провадження № 22-ц/820/1134/25

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Янчук Т.О. (суддя-доповідач),
 
Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,
 
секретаря: Шевчук Ю.Г.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 квітня 2025 року (суддя Карплюк О.І.) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат,
в с т а н о в и в :
У січні 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» (далі ТОВ «ФУ «ЄФКР») звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, рішенням Хмельницького міськрайонного суду у справі №686/2293/13-ц стягнуто на користь ПАТ «Дельта банк» з Митринської (в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №11052122000 у розмірі 253 337,65 грн. та судові витрати. Незважаючи на зазначене рішення суду у справі №686/2293/13-ц, ОСОБА_1 не виконує зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим позивач заявляє вимоги про стягнення за прострочення виконання зобов`язання коштів, передбачених статтею 625 ЦК України.
За таких обставин, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФУ «ЄФКР» нараховані за період з 02.04.2017 року по 23.02.2022 року відповідно до ст.625 ЦК України на суму простроченої заборгованості за грошовим зобов`язанням за Договором про надання споживчого кредиту №11052122000 від 05.10.2006 року інфляційні втрати 122849,39 грн. та 3% річних у розмірі 37230,22 грн., а всього 160079,61 грн. та судовий збір у розмірі 3028 грн.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 квітня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФУ «ЄФКР» три проценти річних від простроченої суми в розмірі 36876,24 грн., інфляційні втрати в розмірі 119493,91 грн. та судовий збір в сумі 2968,63 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідачки за період з 19.04.2017 року по 23.02.2022 року 3% річних - 36876,24 грн. та 119493,91грн - інфляційних втрат, на підставі статті 625 ЦК України, суд дійшов висновку що основна вимога кредитора захищена в судовому порядку шляхом ухвалення Хмельницьким міськрайонним судом рішення від 15 січня 2014 року у справі №686/2293/13-ц, за яким стягнуто на користь ПАТ «Дельта банк» з Митринської (в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №11052122000 у розмірі 253 337,65 грн., тому грошове зобов`язання ОСОБА_1 перед позивачем не можна вважати натуральним.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове яким відмовити у задоволенні позову повністю. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції порушив принцип рівності сторін, проігнорував доводи відповідача та докази, які підтверджують відповідні доводи, не здійснив повне та всебічне з`ясування усіх обставин справи. Апелянт, посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені у справах №№569/12918/16-ц, 442/398/15-ц, 285/3536/20, також зазначив, що у даній справі, коли існує рішення суду про стягнення заборгованості, але кредитор пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, виникло натуральне зобов`язання. В свою чергу, кредитор у натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. В такому випадку, коли в судовому порядку кредитору було відмовлено у видачі дубліката виконавчого листа з мотивів пропуску строку на пред`явлення його до виконання, кредитор втрачає право на стягнення заборгованості з боржника за судовим рішенням в примусовому порядку. Оскільки рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 січня 2014 року у справі № 686/22293/13-ц стягнуто заборгованість за кредитним договором, проте постановою суду, яка набрали законної сили, відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа Європейська факторингова компанія розвитку» у видачі дубліката виконавчого листа та поновленні строку для пред`явлення його до виконання, тобто рішення про стягнення заборгованості не може бути виконано, вказане свідчить про відсутність правових підстав для стягнення у цій справі 3 % річних та інфляційних витрат, адже вимога кредитора про стягнення заборгованості за кредитним договором у цьому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку з огляду на те, що між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого не можуть бути застосовані положення ст. 625 ЦК України. 
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФУ «ЄФКР» не погоджується із доводами апеляційної скарги, вважає їх необґрунтованими, та такими що зводяться до незгоди із рішенням суду. На думку позивача, апелянт у своїй скарзі посилається на не релевантний правовий висновок Верховного Суду у справі №757/44680/15-ц. Зазначає, що у справі що переглядається прострочене зобов`язання захищене у судовому порядку, відповідно, таке зобов`язання не має ознак натуральності та задавненості і не може бути трансформоване в натуральне.
В судове засідання апелянт та його представник не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Згідно частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 15 січня 2014 року задоволено позов ПАТ «Дельта Банк» та стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість по кредитному договору в сумі 253337,65 грн., враховуючи стягнення, що будуть проведені з поручителя ОСОБА_3 .
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість по кредитному договору №11052122000 в сумі 253337,65 грн., враховуючи стягнення, що будуть проведені з боржника ОСОБА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судові витрати по 1266,69 грн. з кожного.
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 19 вересня 2019 року замінено стягувача у справі № 686/22293/13-ц із Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» на його правонаступника – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку».
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 11.02.2025 року (справа 686/22293/13-ц) в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» про поновлення пропущеного строку пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу дубліката виконавчого листа відмовлено.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).
У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.
При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та пункті 6.19. постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Матеріалами справи підтверджено, що відповідач має перед позивачем грошове зобов`язання, яке виникло з договору про надання споживчого кредиту №11052122000 від 05.10.2006 року в сумі 253337,65 грн., що підтверджується рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 18 жовтня 2012 року про стягнення з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 253337,65 грн. 
Також, 19 вересня 2019 року замінено стягувача у вказаній справі із ПАТ«Дельта банк» на його правонаступника – ТОВ «ФУ «ЄФКР».
Даних про добровільне або примусове виконання цього судового рішення матеріали справи не містять.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19).
Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що у розумінні наведених положень закону позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних (із врахуванням положень п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) за період з 19.04.2017 року по 23.02.2022 року в розмірі 36876,24 грн. - 3% річних, та 119493,91 грн. - інфляційні втрати.
Щодо доводів апеляційної скарги, що зобов`язання між сторонами у даній справі є натуральним, а тому положення ст. 625 ЦК України не підлягають застосуванню, то такі доводи, на думку колегії суддів, є необґрунтованими, виходячи з наступного.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 6 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) дійшла висновку, що системне тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, отже кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3% річних та інфляційних втрат.
У справі № 757/44680/15-ц, яка переглядалась об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, судами попередніх інстанцій встановлені обставини щодо спливу позовної давності за вимогами кредитора про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за його користування і судовим рішенням, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову про їх стягнення, тому колегія суддів касаційного суду вважала вказане зобов`язання натуральним і дійшла висновку про відсутність у кредитора права нараховувати суми, визначені статтею 625 ЦК України.
Разом з тим, в даній справі основна вимога кредитора вже захищена судом у рішенні Хмельницького міськрайонного суду від 15 січня 2014 року по справі №686/22293/13-ц за яким з відповідача стягнуто суму заборгованості, а отже зобов`язання не можна вважати натуральним.
При цьому, та обставина, що ТОВ «ФК «ЄФКР» відмовлено у поновленні строку пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу дубліката виконавчого листа, у справі №686/22293/13-ц, не має правового значення, оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст.625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року по справі №916/190/18).
Подібні правові висновки висловлені у постанові колегії суддів Третьої судової плата Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 28.09.2021 року у справі №759/4755/19.
Щодо строку позовної давності 
Із 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку до 30 червня 2023 року (пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»).
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 02 квітня 2020 року).
Отже, на період дії карантину законодавець звільнив позичальника від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення платежів за кредитами (позиками), однак не звільнив від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, тому до спірних правовідносин застосовні положення про позовну давність та щодо її продовження на строк дії карантину.
Тобто, строки давності щодо вимог про стягнення сум за статтею 625 ЦК України, які не спливли на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року), продовжуються на строк дії такого карантину.
Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд – 
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 01 липня 2025 року.

Судді:                                                                        Т.О. Янчук

       Л.М. Грох

       О.І. Ярмолюк