Номер провадження: 22-ц/813/4625/25 
Справа № 521/23894/23
Головуючий у першій інстанції Плавич І. В.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12.08.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря Булацевської Я.В.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
представник відповідача – Докукіна Світлана Петрівна
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2024 року, ухвалене у складі судді Плавич І.В., у приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Саламандра» про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою,-
встановив:
Короткий зміст позовних вимог.
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування майнової шкоди, заподіяної унаслідок дорожньо – транспортної пригоди в розмірі 127526,32 грн. та судові витрати.
Вимоги обґрунтовує тим, що 17 жовтня 2022 року в місті Одеса, по вул. Болгарська, напроти будинку №67 сталася дорожньо – транспортна пригода.
Внаслідок вищезазначеної дорожньо – транспортної пригоди, автомобілю «Ford Fusion», 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_4 на праві приватної власності, на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 29.10.2020 року, завдано технічних пошкоджень.
Вищевказана дорожньо – транспортна пригода сталася з вини відповідача, який керував автомобілем «Nissan Micra», 1993 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 .
Вину відповідача у зазначеному ДТП встановлено постановою Малиновського районного суду м. Одеси (суддя Бобуйок І.А) від 21.11.2022 року, справа №521/16648/22 (судове провадження №3/521/10613/22). Постанова діюча.
Відповідно до калькуляції, складеною ТОВ «Мустанг Моторс», вартість ремонту автомобілю «Ford Fusion» становить – 264169,31 грн. (в тому числі ПДВ – 44028,22 грн.), з яких: вартість робіт – 32850,00 грн. (без ПДВ), вартість запчастин (матеріали та деталі) – 187291,09 грн. (без ПДВ та з урахуванням знижки – 9509,99 грн.) (рахунок фактура №МГ -00001838 від 23.01.2023 року).
02 листопада 2022 року страховиком відповідача, а саме ПрАТ «СК Саламандра» було запропоновано позивачу до відшкодування по ДТП суму – 53397,99 грн.
08 грудня 2022 року судовим експертом Крутих Є.О. (свідоцтво №1036 видано ЦЕКК Міністерства Юстиції України 28.09.2012 року), було складено висновок експерта №118-22 експертного транспортно – товарознавчого дослідження колісного транспортного засобу «Ford Fusion», реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Відповідно до висновку експерта, загальна сума вартості ремонту пошкодженого транспортного засобу «Ford Fusion» склала – 207016,14 грн. З урахуванням ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно – правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року, №1961-IV, в частині застосування коефіцієнту фізичного зносу, вартість матеріального збитку було зменшено на 72936,14 грн., а загальну суму матеріального збитку з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу визначено в розмірі – 134080,00 грн.
Після ознайомлення з висновком експерта страховиком відповідача, 20 січня 2023 року по страховому випадку 0042324.10.22, було сплачено позивачу страхове відшкодування в сумі 85109,82 грн.
24 січня 2023 року позивачем було надіслано лист до страховика відповідача. В листі ставилися питання щодо різниці між виплаченою страховиком регламентної виплати та заявленою і оціненою суми шкоди. Відповіді страховик не надав.
Внаслідок скоєного відповідачем ДТП та відшкодування страховиком матеріального збитку за страховим випадком 0042324.10.22, утворилася від`ємна різниця між фактичним розміром майнової шкоди та страхової (регламентної) виплати (страхове відшкодування).
Позивач зазначає, що спроба вирішити поставлене питання з відповідачем, результату не дали, оскільки відповідач вважає, що страхове відшкодування здійснене його страховиком, фактично закрило питання відшкодування майнової шкоди.
Відповідно до страхового Полісу відповідача №210628673 обов`язкового страхування цивільно – правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 29.09.2021 року, ліміт відповідальності страховика дорівнює сумі – 160000,00 грн.
Згідно з висновком судового експерта, повна вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу «Ford Fusion», дорівнює сумі – 207016,14 грн.
Сума страхового відшкодування, яку сплатив страховик відповідача позивачеві – 85109,82 грн.
Отже, позивач вважає, що розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.
Розмір відшкодування майнової шкоди, як зазначає позивач, дорівнює сумі – 127526,32 грн., та складається з наступних сум:
-121906,32 грн. – сума матеріального збитку.
-1620,00 грн. – діагностика (дефектування) транспортного засобу.
-4000,00 грн. – вартість експертизи.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Саламандра» про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо – транспортною пригодою – задоволено.
Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що в момент вчинення ДТП, водієм транспортного засобу «Ford Fusion» був саме ОСОБА_1 , а тому саме він є належним позивачем по справі.
Системний аналіз ст. 22, абзацу третього п. 3 ч.1 ст. 988, статей 1166, 1187, 1194 ЦК України, пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювана шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку.
За таких обставин, на користь позивача слід стягнути з відповідачки суму матеріальної шкоди в розмірі 121906,32 грн., діагностику транспортного засобу – 1620,00 грн. та вартість експертизи – 4000,00 грн.
Позивач правомірно звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідачки, оскільки з вини останньої сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої позивачу була спричинена матеріальна шкода.
Судом не встановлено підстав для звільнення відповідачки від відповідальності за завдану нею шкоду.
Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04.12.2024 повністю і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Саламандра» про відшкодування шкоди заподіяної дорожньо- транспортною пригодою відмовити.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що оскаржуване рішення суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.
Вказує, що зі змісту рішення суду вбачається, що в день ухвалення рішення, а саме 04.12.2024 ні позивач, ні відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про слухання справи були сповіщені належним чином та своєчасно.
Дані твердження суду не відповідають дійсності і повністю спростовуються протоколом судового засідання від 04.12.2024 та аудіо записом судового засідання від 04.12.2024 року. У вказаному судовому засіданні приймали участь позивач, відповідач та представник відповідача. Сторони надавали пояснення та приймали участь в судових дебатах.
Як вбачається з протоколу судового засідання від 04.12.2024 та аудіо запису судового засідання від 04.12.2024 судом при розгляді вказаної справи взагалі пропущена стадія дослідження доказів, що є грубим порушенням норм процесуального права.
Суд в оскаржуваному рішенні задовольняючи позов безпідставно встановив факт доведеності позовних вимог позивача на підставі висновку експерта №118-22 експертного транспортно-товарознавчого дослідження колісного транспортного засобу Ford Fusion, реєстраційний номер НОМЕР_1 , складеного 08.12.2022 року.
У висновку експерта №118-22 експертного транспортно-товарознавчого дослідження колісного транспортного засобу Ford Fusion, реєстраційний номер НОМЕР_1 , складеного 08.12.2022, який надано позивачем до суду в якості доказу на підтвердження позовних вимог в порушення вимог ст. ст. 102,106 ЦПК України не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та що висновок підготовлено для подання до суду, тому являється недопустимим доказом.
Позивачем ОСОБА_1 не надано до суду доказів правомірності володіння транспортним засобом, а саме посвідчення водія на право керування ТЗ відповідної категорії, в зв`язку з чим він є неналежним позивачем по справі. Про це було зазначено в усних та письмових поясненнях, які суд не прийняв до уваги.
Разом з тим, суд в оскаржуваному рішенні не досліджуючи письмові докази безпідставно встановив, що в момент вчинення ДТП водієм транспортного засобу Ford Fusion, реєстраційний номер НОМЕР_1 був саме ОСОБА_1 , а тому саме він є належним позивачем по справі.
Позиція сторони відповідача викладена в поясненнях не була прийнята судом до уваги і в рішенні суду не наведені мотиви за якими суд не прийняв до уваги пояснення сторони відповідача, тим самим порушив ст.265 ЦПК України.
Вказує, що при визначенні розміру завданих збитків суд помилково виходив із вартості відновлювального ремонту автомобіля, а не із розміру матеріального збитку. 
В матеріалах страхової справи наявний Звіт №32/01-23 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу Ford Fusion, реєстраційний номер НОМЕР_4 , від 15.01.2023 року. При цьому, позивач на зазначений звіт як підставу своїх позовних вимог не посилався та судом не досліджувався.
В даній справі позивачем не доведено належними та допустимими доказами спричинення йому майнової шкоди, що перевищує страхове відшкодування, а тому позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_5 на користь позивача ОСОБА_1 суми матеріального збитку в розмірі 121 906 грн. 32 коп. не підлягають задоволенню.
Щодо витрат на проведення товарознавчого дослідження слід зазначити, що вказаний висновок авто товарознавчого дослідження є недопустимим доказом та не повинен прийматись судом до уваги при ухваленні рішення, а отже і витрати на його проведення не підлягають відшкодуванню. 
Щодо явки сторін.
Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, в судове засідання зявилась сторона відповідача, клопотань про відкладення не надходило, що не заважає апеляційному перегляду.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, сторону відповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що що 17 жовтня 2022 року в місті Одеса, по вул. Болгарська, напроти будинку №67 сталася дорожньо – транспортна пригода.
Внаслідок вищезазначеної дорожньо – транспортної пригоди, автомобілю «Ford Fusion», 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_4 на праві приватної власності, на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 29.10.2020 року, завдано технічних пошкоджень.
Вищевказана дорожньо – транспортна пригода сталася з вини відповідача, який керував автомобілем «Nissan Micra», 1993 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 .
Вину відповідача у зазначеному ДТП встановлено постановою Малиновського районного суду м. Одеси (суддя Бобуйок І.А) від 21.11.2022 року, справа №521/16648/22 (судове провадження №3/521/10613/22). Яка на момент слухання справи діючою.
Відповідно до ч.ч. 4, 6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Встановлено, що відповідно до калькуляції, складеною ТОВ «Мустанг Моторс», вартість ремонту автомобілю «Ford Fusion» становить – 264169,31 грн. (в тому числі ПДВ – 44028,22 грн.), з яких: вартість робіт – 32850,00 грн. (без ПДВ), вартість запчастин (матеріали та деталі) – 187291,09 грн. (без ПДВ та з урахуванням знижки – 9509,99 грн.) (рахунок фактура №МГ -00001838 від 23.01.2023 року).
08 грудня 2022 року Судовим експертом Крутих Є.О. (свідоцтво №1036 видано ЦЕКК Міністерства Юстиції України 28.09.2012 року), було складено висновок експерта №118-22 експертного транспортно – товарознавчого дослідження колісного транспортного засобу «Ford Fusion», реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Відповідно до висновку експерта, загальна сума вартості ремонту пошкодженого транспортного засобу «Ford Fusion» склала – 207016,14 грн. З урахуванням ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно – правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року, №1961-IV, в частині застосування коефіцієнту фізичного зносу, вартість матеріального збитку було зменшено на 72936,14 грн., а загальну суму матеріального збитку з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу визначено в розмірі – 134080,00 грн.
Після ознайомлення з висновком експерта страховиком відповідача, 20 січня 2023 року по страховому випадку 0042324.10.22, було сплачено позивачу страхове відшкодування в сумі 85109,82 грн.
Внаслідок скоєного відповідачем ДТП та відшкодування страховиком матеріального збитку за страховим випадком 0042324.10.22, утворилася від`ємна різниця між фактичним розміром майнової шкоди та страхової (регламентної) виплати (страхове відшкодування).
Відповідно до страхового Полісу відповідача №210628673 обов`язкового страхування цивільно – правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 29.09.2021 року, ліміт відповідальності страховика дорівнює сумі – 160000,00 грн.
Згідно з висновком судового експерта, повна вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу «Ford Fusion», дорівнює сумі – 207016,14 грн.
Сума страхового відшкодування, яку сплатив страховик відповідача позивачеві – 85109,82 грн.
Розмір відшкодування майнової шкоди дорівнює сумі – 127526,32 грн., та складається з наступних сум: -121906,32 грн. – сума матеріального збитку; -1620,00 грн. – діагностика (дефектування) транспортного засобу; -4000,00 грн. – вартість експертизи.
Відповідно до ч.1 ст.14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Згідно з ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення,невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частин першої-третьої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
Статтею 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Власником пошкодженого автомобілю «Ford Fusion», 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , є ОСОБА_4 на праві приватної власності, на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 29.10.2020 року.
Пунктом 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 передбачено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши її реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України. Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху (висновок Верховного Суду України в постанові від 03 грудня 2014 року у справі №6-183цс14).
Велика Палата Верховного Суду України зазначила, що факт правомірності володіння особою транспортним засобом є достатньою підставою для неї, щоб звернутися за захистом права щодо відшкодування шкоди, заподіяної вказаному майну.
Як встановлено судом, в момент вчинення ДТП, водієм транспортного засобу «Ford Fusion» був саме ОСОБА_1 , а тому саме він є належним позивачем по справі.
Тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необгрунтованими.
Частиною 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до ч.1 ст. 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Частиною 5 ст. 1187 ЦК встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Тобто, зазначеною нормою закону встановлено відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка стала наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини в цьому його володільця. На володільця не може бути покладено обов`язок з відшкодування такої шкоди, лише якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Таким чином, саме відповідач повинен довести, що шкода, заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.
Статтею 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.
Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» за № 4 від 01 березня 2014року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Згідно ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01 липня 2004 року (далі-Закон№1961-IV)обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Згідно ст.5 Закону №1961-IVоб`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).
Пунктом 12.1. статті 12 Закону №1961-IVпередбачено, що розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону №1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Статтею 6 Закону №1961-IVстраховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Згідно ст. 9 Закону №1961-IVстрахова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.
За змістом ст. ст. 9, 22-31, 35, 36 Закону №1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, у тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але, якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» при настанні страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначено, що "Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/І5-ц неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.
Отже, принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у ст. 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень ст. 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно зі ст. 29 Закону №1961-IV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
Наведене дає підстави для висновку, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (ч. 2 ст. 1192 ЦК України), тоді як розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню зі страховика, відповідно до ст. 29 Закону №1961-IV- виходячи з витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу.
Згідно з пунктом 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 із змінами (далі Методика) - вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).
Пунктом 2.4. Методики зазначено, що вартість відновлювального ремонту КТЗ визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого КТЗ.
Відповідно до пункту 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.
Отже, за змістом указаних положень законодавства вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).
Згідно з роз`ясненнями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6 при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку із заподіянням шкоди майну. Постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, проте має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.
Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що системний аналіз ст. 22, абзацу третього п. 3 ч.1 ст. 988, статей 1166, 1187, 1194 ЦК України, пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювана шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку.
За таких обставин, на користь позивача слід стягнути з відповідачки суму матеріальної шкоди в розмірі 121906,32 грн., діагностику транспортного засобу – 1620,00 грн. та вартість експертизи – 4000,00 грн.
Позивач правомірно звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідачки, оскільки з вини останньої сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої позивачу була спричинена матеріальна шкода.
Судом не встановлено підстав для звільнення відповідачки від відповідальності за завдану нею шкоду.
За таких обставин, суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною відповідача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.
Посилання скаржника на ту обставину, що суд невірно зазначив явку учасників справи є слушним, оскільки матеріали справи містять протокол судового засідання, в якому зазначено про участь у судовому засіданні сторони позивача та відповідача, які не з`явились на оголошення судового рішення, проте вказане не може слугувати підставою для скасування рішення, крім того скаржник не позбавлений можливості звернутись до суду першої інстанції із заявою про виправлення описки у судовому рішенні. Крім того, апелянт не зазначає яким чином визначена описка вплинула на законність судового рішення.
Доводи апелянта , що при визначенні розміру завданих збитків суд помилково виходив із вартості відновлювального ремонту автомобіля, а не із розміру матеріального збитку не відповідають змісту описової частини дослідження а тому є припущенням. 
Доводи апеляційної скарги, що висновок експерта №118-22, який надано позивачем до суду в якості доказу на підтвердження позовних вимог в порушення вимог ст. ст. 102,106 ЦПК України не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та, що висновок підготовлено для подання до суду, тому являється недопустимим доказом, колегія суддів відхиляє, оскільки на момент замовлення висновку експерта (08.12.2022) позивач не був учасником справи № 521/23894/23. Провадження у справі було відкрито 14.11.2023, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси, тобто майже через рік після замовлення висновку експерта. Окрім того, цей висновок замовлявся не для суду, а для визначення вартості матеріальної шкоди, заподіяної в результаті ДТП. Та у висновку були визначенні вартість матеріального збитку. Цей висновок доданий до позовної заяви як письмовий доказ.
Верховний Суд у Постанові від 17.12.2019 року № 210/5206/16-ц зазначив: «Висновок експертизи може бути відповідним доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. У разі коли висновок експертизи наданий стороною (зокрема, як додаток до позовної заяви), тобто експертиза проведена відповідною експертною установою за клопотанням сторони чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися судом виключно як письмовий доказ, що підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, враховуючи характер матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз`яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про призначення проведення судової експертизи.
Наведене відповідає правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у постановах від 12 вересня 2018 року у справі № 638/16054/16-ц (провадження № 61-476св18), від 16 січня 2019 року у справі № 227/1524/16-ц (провадження № 61-3534св18)».
В противагу оскаржуваному висновку скаржниця з клопотанням про проведення вказаної експертизи до суду першої інстанції та апеляційної не зверталась.
Відповідно колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що висновок експерта № 118-22 від 08.12.2022, складений експертом Крутих Є.О., є належним, достатнім та достовірним доказом.
Щодо посилання скаржника на не дослідження всіх доказів безпосередньо у судовому засіданні, апеляційний суд зазначає, що у ході розгляду справи сторони не наполягали на необхідності дослідження письмових доказів безпосередньо у судовому засіданні. Докази були долучені до матеріалів справи у встановленому порядку, і жодна із сторін не заявляла клопотань про їх огляд, оголошення або надання пояснень щодо їх змісту. Суд не позбавлений можливості дослідити відповідні рішення під час стадії ухвалення судового рішення.
Крім того, згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд надає оцінку доказам за внутрішнім переконанням, на підставі всебічного, повного, об`єктивного і безпосереднього дослідження всіх обставин справи. Оцінка доказів здійснюється судом у нарадчій кімнаті.
Виходячи з цього, твердження про те, що суд не дослідив докази, є необґрунтованим. Наявні у справі матеріали були розглянуті судом першої інстанції при ухваленні рішення, про що свідчить обґрунтована мотивувальна частина рішення, в якій надано правову оцінку долученим доказам.
Таким чином, відсутність формального оголошення доказів у засіданні не є порушенням процесуального закону, а відображає реалізацію диспозитивного принципу цивільного процесу — кожна сторона самостійно визначає межі захисту своїх прав і несе ризики процесуальної бездіяльності.
Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.
Докази та обставини на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя                                                        В.В. Кострицький

Судді                                                                         М.В. Назарова 

Ю.П. Лозко