ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/1010/24  Номер провадження 22-ц/814/1916/25	Головуючий у 1-й інстанції Бондарь В. А.  Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2025 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого судді: Обідіної О.І.,
суддів: Бутенко С.Б., Карпушина Г.Л.,
за участю секретаря: Дороженка Р.Г.
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Керівника Миргородської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Лохвицької міської територіальної громади в особі Лохвицької міської ради, Державної інспекції архітектури та містобудування України на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 01 липня 2024 року по справі за позовом адвоката Жаги Едуарда Григоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до Лохвицької міської територіальної громади про визнання права власності на нежитловий об`єкт «виробничий будинок, зерносклад»,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2024 року адвокат Жага Е.Г., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до Лохвицької міської територіальної громади в якому просив визнати за ОСОБА_1 право власності на об`єкт «виробничий будинок, зерносклад» загальною площею 914,5 кв.м, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 5322684401:01:001:0749, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що на території Лохвицької територіальної громади Полтавської області розташований вищевказаний об`єкт нерухомості, який наразі перебуває у фактичному володінні та користуванні позивача для ведення особистого селянського господарства, в процесі здійснення розпаювання майнового фонду КСГП ім. Кірова.
В період з 01.01.1982 по 09.03.2000 ОСОБА_1 був членом КСГП ім. Кірова, що підтверджується записом в трудовій книзі, а після ліквідації КСГП ім. Кірова йому було передано у користування земельну ділянку площею 0,2304 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 5322684401:01:001:0749, що розташована за адресою АДРЕСА_1 . 
Вказаною ділянкою ОСОБА_1 вільно володіє та користується, з березня 2000 року вільно володіє і користується вищевказаною земельною ділянкою, а в травні 2019 році приватизував та зареєстрував право власності на неї.
Згідно договору дарування від 01.07.2019, посвідченого приватним нотаріусом Лохвицького районного нотаріального округу Сегет Л.В., ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 вищевказану земельну ділянку, 
Разом з тим, передати у власність ОСОБА_2 виробничий будинок - зерносклад загальною площею 914,5 кв.м., який розташований за вищезазначеною адресою, позивач не має можливості, оскільки за ним не оформлено право власності.
Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 01 липня 2024 року позовну заяву адвоката Жаги Едуарда Григоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.
Визнано за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ) право власності на об`єкт «виробничий будинок, зерносклад» загальною площею 914,5 кв.м, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 5322684401:01:001:0749, що знаходиться на території Лучанської сільської ради по АДРЕСА_1 .
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначав, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими.

Не погодившись з даним судовим рішенням, Керівник Миргородської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Лохвицької міської територіальної громади в особі Лохвицької міської ради, Державної інспекції архітектури та містобудування України оскаржив його в апеляційному порядку, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків обставинам справи, просить рішення районного суду скасувати та увалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Прокурор зазначав, що майно КГ ім. Кірова, яке в 2000 році було перейменовано у КПСП ім. С.С, Головка, згідно протоколу комісії по врегулюванню майнових відносин практично все майно згідно структури поділене, тобто весь розподіл відмічено та затверджено протоколом від 17.02.2002 за винятком конкретного виділення майна власникам, що отримують його в натурі персонально.
Загальними зборами власників майнових паїв КПСП ім. С.С. Головка було виділено ОСОБА_3 , як представнику за довіреностями від 122 чоловік, майно, згідно із вказаним ним переліком, у тому числі і зерносклад вартістю 67423 грн., однак будь яких даних про те, кому із власників майнових сертифікатів виділений та переданий в натурі вказаний зерносклад вказаний протокол не містить.
Доказів, що зерносклад, вартістю 67423 грн. був виділений в рахунок майнового паю саме ОСОБА_1 , ціна якого суттєво відрізняється від вартості майнового сертифікату останнього, який становить 3419 грн., позивачем суду не було надано.
Звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази, яким чином відповідач – Лохвицька міська рада оспорює чи не визнає права позивача, оскільки ОСОБА_1 в позасудовому порядку питання оформлення права власності не вирішував. При цьому відчужив належну йому земельну ділянку своєму синові, який як власник останньої взагалі до участі в розгляді справи не притягувався. 
Вказує, що визнання права власності за позивачем на спірне майно, порушує інтереси держави, оскільки останнє знаходиться на земельній ділянці, яка набута з порушенням норм земельного та цивільного законодавства, яка розташована на території Лохвицької міської ради.
Обґрунтовуючи підстави звернення з апеляційною скаргою на рішення суду прокурор вказував, що прокуратурою було проінформовано Лохвицьку міську раду про можливу незаконність рішення суду, на що остання повідомила про відсутність наміру оскаржувати рішення суду в зв`язку з відсутністю коштів на сплату судового збору, на що прокурором було повідомлено про здійснення представництва інтересів ради шляхом подання апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення з наступних підстав.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. п. 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 131-1 Конституції України, на органи прокуратури покладено представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
Прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції України).
Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом (частина друга статті 131-1 Конституції України).
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України «Про прокуратуру», у частині першій якої зазначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Згідно з абзацами першим та другим частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою на рішення суду прокурором на підтвердження представництва інтересів держави було надано лист на адресу Лохвицької міської ради від 14.02.2025 та від 24.02.2025 на адресу Державної інспекції архітектури та містобудування України щодо наявності рішення суду, яке не відповідає вимогам закону з проханням проінформувати щодо вжиття заходів реагування до вжиття заходів для поновлення порушених інтересів держави (самостійного звернення з апеляційною скаргою).
У своїй відповіді від 24.02.2025, Лохвицька міська рада, посилаючись на відсутність коштів для сплати судового збору при зверненні з апеляційною скаргою та не заперечувала проти представництва її інтересів в суді прокуратурою.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що при зверненні Керівника Миргородської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Лохвицької міської територіальної громади в особі Лохвицької міської ради, Державної інспекції архітектури та містобудування України до суду було дотримано вимоги закону в частині представництва в суді вказаних органів та надано докази дотримання порядку, визначеного положеннями ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, у період з 01.01.1982 по 09.03.2000 позивач ОСОБА_1 був членом КСГП ім. Кірова, що підтверджується записом в трудовій книжці серії НОМЕР_2 .
Посилаючись, що в зв`язку з ліквідацією КСГП ім. Кірова йому було передано у користування земельну ділянку площею 0,2304 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 5322684401:01:001:0749, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , він протягом тривалого часу користувався нею.
В травні 2019 році позивач приватизував та зареєстрував право власності на вищевказану земельну ділянку, на підставі Рішення 31 сесії 7 скликання Лучанської сільської ради Лохвицького району Полтавської області від 21.05.2019 року, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Реєстраційною службою Лохвицького районного управління юстиції Полтавської області 07.06.2019 року державним реєстратором Виконавчого комітету Лохвицької міської ради Полтавської області Білашенко В.В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1847448153226, номер запису про право власності - 31906213 та зареєстрованого в Державному земельному кадастрі Відділом у Лохвицькому районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області 17.05.2019 року.
Відповідно до договору дарування від 01.07.2019, зареєстрованого в реєстрі за № 314, посвідченого приватним нотаріусом Лохвицького районного нотаріального округу Сегет Л.В., ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняв як дарунок у власність земельну ділянку площею 0,2304 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 5322684401:01:001:0749, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .
Таким чином, вже станом на час звернення до суду з вказаним позовом позивач взагалі не являвся власником земельної ділянки, тоді як її новий власник ОСОБА_2 до участі в розгляді справи не притягувався. 
В зв`язку з неможливістю передати обдарованому нерухоме майно - зерносклад, що розташований на подарованій земельній ділянці, ОСОБА_1 звернувся для виготовлення технічної документації, також вказував, що йому згідно майнового сертифікату КСП ім. Кірова виділено в натурі нерухоме майно, а саме «виробничий будинок, зерносклад».
З огляду на втрату свідоцтва про право власності на майновий пай, просив визнати за ним право власності на спірний нерухомий об`єкт зерносклад.

Задовольняючи позовні вимоги суд дійшов висновку про їх законність та обґрунтованість.
Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 ЦПК України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Частиною 2 ст. 5 ЗУ «Про колективне сільськогосподарське підприємство» визначено, що членами підприємства можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку, визнають і виконують його статут.
За змістом статей 7-9 вказаного Закону об`єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Об`єктами права власності підприємства є також частки у майні та прибутках міжгосподарських підприємств та об`єднань, учасником яких є підприємство. Майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам.
Право колективної власності здійснюють загальні збори членів підприємства, збори уповноважених або створений ними орган управління підприємства, якому передано окремі функції по господарському управлінню колективним майном.
Право власності підприємства охороняється законом. Належне йому майно може бути передано державним, кооперативним та іншим підприємствам, організаціям і громадянам за рішенням загальних зборів членів підприємства або зборів уповноважених.
До пайового фонду майна членів підприємства  включається вартість основних виробничих  і  оборотних  фондів,  створених  за рахунок діяльності  підприємства,  цінні  папери,  акції, гроші та   відповідна   частка   від    участі   в   діяльності    інших підприємств і організацій.  Право членів підприємства на пайовий фонд майна залежить  від їх трудового внеску. Члену підприємства щорічно нараховується частина прибутку залежно від частки у пайовому фонді, яку за його бажанням може бути виплачено або зараховано у збільшення частки в пайовому фонді. Ці відносини регулюються статутом підприємства.
Пай є власністю члена підприємства. Право розпоряджатися своїм паєм за власним розсудом член підприємства набуває після припинення членства в підприємстві. Пай може успадковуватися відповідно до цивільного законодавства України та статуту 
підприємства. У разі виходу з підприємства громадянин має право на пай натурою, грішми або цінними паперами.
Як вбачається з долучених до апеляційної скарги документів з архівного відділу Миргородської РВА, 27.01.1997 КГ ім. С.С. Кірова було перейменовано в КПСП ім. С.С. Головка.
20.04.2000 між головою правління КПСП ім. С.СМ. Головка ОСОБА_4 та уповноваженим представником власників майнових паїв ОСОБА_5 було складено акт приймання-передачі майна.
В додатку №1 переліку майна, що знаходиться в спільному володінні, користуванні і розпорядженні до вказаного договору під першим номером значиться зерносклад загальною вартістю 67423 грн.
Згідно переліку співвласників з зазначенням розміру майнової частки в основних засобах та її загальної вартості, під номером 564 значиться позивач ОСОБА_1 з вартістю частки в сумі 3419 грн.
Як вбачається з протоколу засідання комісії по врегулюванню майнових відносин КПСП ім. Головка С.С. від 07.06.2002 було розподілено майно в натуральному виразі згідно структури між претендентами персонально.
Так, ОСОБА_1 спільно з ОСОБА_6 передано КАМАЗ №01-92ПО, на суму 14961 грн., а також ОСОБА_1 – четвертий резервуар для ПММ, як власникам, що забирають майно в натуральному виразі згідно структури.
Таким чином, вказаними доказами доводиться, що ОСОБА_1 реалізував своє право при розподілі майна підприємства, отримавши свою частку в натурі.
В подальшому, згідно протоколу загальних зборів власників майнових паїв КПСП ім. С.С. Головка від 17.06.2006, ОСОБА_3 , як представнику за довіреностями 122 чоловік було виділено наступне майно, в тому числі і кирпичовий склад, вартістю 67423 грн.
Даних щодо отримання конкретною особою вказаного кирпичового складу протокол не містить.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 не надав жодних доказів, що при розподілі майна підприємства в рахунок його майнового паю було виділено саме зерносклад вартістю 67423 грн., що є дуже сумнівним з огляду на вартість його майнового сертифікату в сумі 3419 грн.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Звертаючись в порядку ст. 392 ЦК України про визнання права власності, позивачем не було зазначено в чому саме Лохвицькою міською радою не визнається чи оспорюється його право власності. Доказів звернення в позасудовому порядку до відповідача для вирішення вказаного питання ОСОБА_1 не надано. Тобто останнім не доведено порушення його прав з боку міської ради.
Посилання ОСОБА_1 на втрату свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСГП ім. Кірова (зерносклад) не береться судом до уваги та є голослівним, оскільки доказів його видачі не надано.
В даному випадку позивачем взагалі не надано жодних доказів на доведення обставин, якими він обґрунтовував заявлені вимоги, тоді як викладені в заяві обставини свідчать лише про його наміри в судовому порядку вирішити питання набуття права власності на нерухоме майно, право на яке він не довів.
На вищевказані обставини суд першої інстанцій уваги не звернув, виключно формально розглянув справу та без будь-яких правових підстав визнав за позивачем право власності на об`єкт нерухомості. 
За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги та ухвалення місцевим судом рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що є підставою для його скасування, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Зважаючи на задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, в порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_1 на користь Полтавської обласної прокуратури підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2156,85 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 4, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Керівника Миргородської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Лохвицької міської територіальної громади в особі Лохвицької міської ради, Державної інспекції архітектури та містобудування України задовольнити.
Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 01 липня 2024 року скасувати, ухваливши нове рішення.
В задоволенні позовних вимог адвоката Жаги Едуарда Григоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до Лохвицької міської територіальної громади про визнання права власності на нежитловий об`єкт «виробничий будинок, зерносклад» - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Полтавської обласної прокуратури сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2156,85 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 26 серпня 2025 року.

Судді: О.І. Обідіна С.Б. Бутенко Г.Л. Карпушин