КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 752/8516/24                                                                  Головуючий у суді І інстанції Ольшевська І.О.
Провадження № 22-ц/824/6976/2025                                                      Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
27 серпня 2025 року                                                    м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про скасування розпорядження в частині та визнання основним квартиронаймачем,
 
в с т а н о в и в:
 
У квітні 2024 року ОСОБА_1  звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що він постійно був зареєстрований у квартирі  АДРЕСА_1 з жовтня 1994 року.
Проте неправомірними діями ОСОБА_2 , які виразились у подачі до суду великої кількості позовних заяв, серед яких і позову про визнання права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , останній набув права на зміну умов договору найму в частині квартиронаймача.
Вказував, що відповідач самовільно зайняв спірне житлове приміщення після незаконної зміни договору найму розпорядженням Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 247 від 08 червня 2023 року, порушуючи вимоги статей 61, 103-106 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) та його права як квартиронаймача, що має право бути визнаним основним за договором найму.
На підставі викладеного позивач просив суд: скасувати розпорядження № 247 від 08 червня 2023 року «Про зміну договору найму» в частині зміни квартиронаймача на ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати основним квартиронаймачем зазначеної  квартири ОСОБА_1 ; стягнути понесені судові витрати з ОСОБА_2 .
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_1 не довів факту порушення свого права на укладення договору найму житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті попереднього квартиронаймача - ОСОБА_8 .
Відповідно до матеріалів справи позивач був знятий з реєстрації за вказаною адресою 08 червня 2021 року, що підтверджується відповідними даними з Єдиного державного демографічного реєстру. Факт припинення реєстрації позивача свідчить про відсутність у нього права користування спірною квартирою станом на момент подання позову.
Позивачем також не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували його проживання у спірній квартирі після припинення реєстрації. Відповідно, суд дійшов висновку, що права позивача не були порушені внаслідок видання розпорядження № 247 від 08 червня 2023 року про зміну договору найму, а тому вимоги позову є необґрунтованими.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Любаренка І.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскільки договір найму житлового приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім`ї та наймодавця, то позивач також мав надавати свою згоду на його зміну і визнання основним квартиронаймачем ОСОБА_2 . 
Однак внаслідок неправомірних дій відповідача Голосіївській районній в м. Києві державній адміністрації не було відомо про те, що ОСОБА_1 також є членом сім`ї наймача, а тому вона не вимагала надання його згоди на зміну договору найму, отже його право було порушене. 
На доведення свого порушеного права на зміну договору найму позивач надав суду докази, які свідчили про його реєстрацію у спірній квартирі з 1994 року, незаконне зняття з реєстрації та її відновлення, а тому висновки суду першої інстанції про ненадання доказів вважає необґрунтованими.
Також вказує, що суд не взяв до уваги надані ним докази на доведення факту незаконного вселення ОСОБА_2 у квартиру, а саме постанову Київського апеляційного суду від 18 липня 2023 року у справі № 752/11623/21, якою рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням відмовлено в повному обсязі. Тобто підстава для реєстрації ОСОБА_2 в квартирі відсутня.
Наразі в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення останнього з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
У відзиві на апеляційну скаргу, який поданий через підсистему «Електронний суд» 08 березня 2025 року,  ОСОБА_2 просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Суд апеляційної інстанції перевірив дотримання відповідачем встановленого строку на подання відзиву на апеляційну скаргу та дійшов висновку про залишення його без розгляду на підставі статей 126, 360 ЦПК України з огляду на те, що копію ухвали про відкриття апеляційного провадження разом з апеляційною скаргою та доданими до неї матеріалами ОСОБА_2 особисто отримав в електронному кабінеті користувача ЄСІТС 19 лютого 2025 року (а.с. 58, т. 2), однак не порушив клопотання про поновлення процесуального строку і не навів поважних причин, які об`єктивно перешкоджали йому реалізувати своє право на подання відзиву у встановлений десятиденний строк з моменту отримання вказаної ухвали.
Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходили.
В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Любаренко І.О. доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, а тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.
Суд першої інстанції встановив, що відповідно до ордеру № 77016 серія Б, виданого 12 лютого 1981 року ОСОБА_8 на підставі рішення виконавчого комітету Московської районної Ради народних депутатів від 26 січня 1981 року, ОСОБА_8 та членам його сім`ї (дружині - ОСОБА_9 , сину ОСОБА_2 та доньці ОСОБА_10 ) було надано право на вселення до трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 41,3 кв. м.
Розпорядженням Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 247 від 08 червня 2023 року «Про зміну договору найму» змінено договір найму на ОСОБА_2 , який родиною із шести осіб (він, сестра, син, онук та дві племінниці) мешкають в трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 у зв`язку зі смертю квартиронаймача ОСОБА_8 (батько), свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 від 14 січня 2018 року.
З нотаріально посвідчених заяв вбачається, що ОСОБА_11 (зареєстрована 22 грудня 2022 року за № 1117), ОСОБА_5 (зареєстрована 19 грудня 2022 року за № 1215), ОСОБА_7 (зареєстрована 21 грудня 2022 року за № 697) та ОСОБА_3 , діючи від свого імені та від імені малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1  (зареєстрована 14 грудня 2022 року за № 3744), не заперечували та надали згоду на оформлення особового рахунку щодо квартири АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_2 .
З відповіді № 556195 від 23 квітня 2024 року, сформованої з Єдиного державного демографічного реєстру, вбачається, що ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , 20 жовтня 1994 року, однак його реєстрація за цією адресою була припинена 08 червня 2021 року.
Отже, квартира АДРЕСА_1  відноситься до державного житлового фонду і користування нею регулюється главою 2 розділу ІІІ ЖК України.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частинами першою, другою статті 61 ЖК України закріплено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Згідно з положеннями статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
За змістом статті 103 ЖК України договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки зі згоди наймача, членів його сім`ї та наймодавця. Але досягнута домовленість між наймачем, членами його сім`ї та наймодавцем з приводу зміни договору найму житлового приміщення сама по собі правових наслідків не має, доки вона не знайде свого офіційного закріплення у рішенні відповідного органу, до компетенції якого належить вирішення таких питань. Та тільки після рішення відповідного органу зміни до договору найму житлового приміщення набирають юридичної сили.
Відповідно до статті 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.
Як визначено у статті 824 ЦК України, на вимогу наймача та інших осіб, які постійно проживають разом з ним, та за згодою наймодавця наймач у договорі найму житла може бути замінений однією з повнолітніх осіб, яка постійно проживає разом з наймачем. У разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. У цьому разі договір найму житла залишається чинним на попередніх умовах. 
Частиною другою статті 107 ЖК України передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо із жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.
За змістом вказаних норм закону будь-який член сім`ї наймача, що має повну цивільну дієздатність, має право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення. Виходячи з принципу рівності прав та обов`язків наймача та членів його сім`ї (стаття 64 ЖК України), члени сім`ї заміщують наймача в договірних правовідносинах найму. Тому право вимагати зміни договору в цих випадках має будь-хто з членів сім`ї наймача, які залишились проживати у приміщенні.
За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
Таким чином, для захисту свого порушеного права позивач має зазначити яке його право було порушене відповідачем (-чами) і в якій спосіб воно має бути захищене.
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 на обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що він є членом сім`ї квартиронаймача ОСОБА_8 та після смерті останнього зміна договору найму мала відбуватись також і за умови надання ним згоди, проте у нього таку згоду не запитували, отже він такої згоди не надавав.
Обов`язковість надання згоди членами сім`ї наймача на зміну договору найму є імперативною, отже без її наявності договір найму наймодавцем не може бути змінений в позасудовому порядку, а в разі такої зміни порушуються права членів сім`ї, які такої згоди не давали.
Оскільки ця згода не була отримана від ОСОБА_1 , способом захисту свого порушеного права позивач обрав скасування розпорядження Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 247 від 08 червня 2023 року про зміну договору найму у зв`язку зі смертю квартиронаймача ОСОБА_8 і визнання його наймачем квартири  АДРЕСА_1 .
Перевіряючи висновки районного суду відповідно до доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції встановив, що згідно із довідкою форми № 3 КП «Голосіївжитлосервіс» від 13 червня 2014 року позивач ОСОБА_1 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 як онук власника особового рахунку - ОСОБА_8 з 20 жовтня 1994 року (а.с. 14, т. 1).
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 квітня 2021 року у справі № 752/6885/20 позов ОСОБА_2 та ОСОБА_5 задоволено та визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 18-22, т. 1).
Відповідно до інформації з реєстру територіальної громади м. Києва станом на 27 березня 2023 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 .  ОСОБА_1  був зареєстрований за вищевказаною адресою з 20 жовтня 1994 року по 08 червня 2021 року (а.с. 117, т. 1).
З наведеного вбачається, що ОСОБА_1 був знятий з реєстрації у спірній квартирі 08 червня 2021 року на підставі рішення суду у справі № 752/6885/20 від 19 квітня 2021 року.
Проте, постановою Київського апеляційного суду від 22 червня 2022 року зазначене рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 квітня 2021 року було скасоване та ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні позову  ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (а.с. 23-30, т. 1).
Отже, на час звернення ОСОБА_2 до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про зміну договору найму у червні 2023 року рішення суду, яке стало підставою для зняття з реєстрації у квартирі ОСОБА_1 , було скасоване і його право на користування цим житловим приміщенням відновилось. Однак, ОСОБА_1 не поновив свою реєстрацію у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , так станом на червень 2023 року в демографічному реєстрі територіальної громади м. Києва був відсутній запис про його реєстрацію.
Про зміст постанови Київського апеляційного суду від 22 червня 2022 року ОСОБА_2 було достеменно відомо, оскільки він був присутнім в судовому засіданні при розгляді справи у суді апеляційної інстанції, що вбачається із вказаного судового рішення (а.с. 24, т. 1).
За таких обставин відповідач ОСОБА_2 , діючи недобросовісно, не повідомив Голосіївську районну в м. Києві державну адміністрацію про склад членів сім`ї наймача квартири, до якого входив і позивач ОСОБА_1 , не отримав його згоду на зміну договору найму, внаслідок чого Голосіївською районною в м. Києві державною адміністрацією 08 червня 2023 року було змінено договір найму житлового приміщення без отримання такої згоди від позивача.
Відтак, договір найму квартири  АДРЕСА_1  було змінено з порушенням вимог частини першої статті 106 ЖК України. Оскільки договір найму був змінений розпорядженням Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 247 від 08 червня 2023 року, належним способом захисту порушеного права позивача є скасування цього розпорядження.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання його основним квартиронаймачем, то вони не підлягають до задоволення виходячи з такого.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 як один із членів сім`ї наймача, які проживають та значаться зареєстрованими у квартирі  АДРЕСА_1 , має право на зміну договору найму житлового приміщення і визнання його основним квартиронаймачем.
Разом з тим, чинне законодавство вимагає для такого визнання надання обов`язкової згоди інших членів сім`ї наймача. Однак, матеріали справи не містять такої згоди інших осіб, які проживають і зареєстровані у спірній квартирі, та вони не залучені до участі у справі в якості відповідачів.
Відповідно до вимог статей 13, 43, 49, 175 ЦПК України особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Тобто, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачу. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20)).
З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання в судовому порядку ОСОБА_1 основним наймачем спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За наведених обставин рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 про скасування розпорядження в частині зміни договору найму квартири та визнання основним квартиронаймачем ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з неправильним застосуванням норм матеріального й порушенням процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.
У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
На підставі викладеного з кожного із відповідачів пропорційно до розміру задоволених позовних вимог стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у межах цієї справи, а саме 1 211,20 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 1 816,80 грн - за подання апеляційної скарги на рішення суду, а всього - 3 028, 00 грн, тобто по 1 514,00 грн судового збору з кожного.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги  ОСОБА_1 до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 задовольнити частково.
Скасувати розпорядження Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації № 247 від 08 червня 2023 року «Про зміну договору найму» в частині зміни договору найму квартири  АДРЕСА_1 у зв`язку зі смертю квартиронаймача  ОСОБА_8 та визначення її наймачем ОСОБА_2 .
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Стягнути з Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації та ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 по 1 514,00 грн (одній тисячі п`ятсот чотирнадцять гривень) судового збору з кожного.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 28 серпня 2025 року.
 
Головуючий                                                                          С.А. Голуб

Судді:                                                                                    Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній