Справа № 126/2299/22
Провадження № 22-ц/801/1359/2025
Категорія: 56
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуцол В. І.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року	Справа № 126/2299/22	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Міхасішина І. В., Сопруна В. В.,
з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А., 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сауляк Євген Васильович, на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 09 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Гуцола В. І. у залі суду в м. Бершадь Вінницької області, повне рішення суду складено 11 квітня 2025 року,
у цивільній справі № 126/2299/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 про стягнення коштів,
встановив:
Короткий зміст вимог 
У  листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 про стягнення коштів.
Позов мотивований тим, що 26 листопада 2018 року ОСОБА_2 отримала від  ОСОБА_4  грошові кошти в сумі 40 000,00 доларів США. Вищевказана сума коштів отримана відповідачем за продаж позивачу житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Факт отримання грошових коштів за продаж будинку підтверджується власноручно написаною розпискою від 26.11.2018. На даний час ОСОБА_2 ухиляється від укладання договору купівлі-продажу будинку та не повертає грошові кошти, які отримала згідно з розпискою. 07 жовтня 2022 року на адресу відповідача було направлено письмову вимогу про повернення отриманих грошових коштів. Боржником отримано вимогу 19 жовтня 2022 року, однак на даний час її залишено без задоволення.
Станом на 04 листопада 2022 року заборгованість відповідача становить 43 603,28 доларів США, з яких: 40 000,00 доларів США - основна сума боргу; 3 603,28 доларів США - 3% річних.
Позивач вважає, що оскільки відповідач ухиляється від взятого на себе зобов`язання щодо укладання договору купівлі-продажу будинку, то кошти сплачені нею, як аванс, підлягають поверненню.
Враховуючи вищевикладене, просить стягнути з відповідача на її користь кошти, сплачені згідно з розпискою від 26 листопада 2018 року в розмірі 40 000,00 доларів США, а також 3 603,28 доларів США - 3% річних та понесені судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 09 квітня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали Бершадського районного суду Вінницької області від 10 листопада 2022 року у справі № 126/2244/22 у вигляді заборони відчужувати ОСОБА_2 належні їй на праві приватної власності:
- земельної ділянки з кадастровим номером 0520485600:04:002:0054 загальною площею 1,6195 га, що належить боржнику на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 053363, виданого 25.03.2002; 
- земельної ділянки з кадастровим номером 0520485600:04:002:0400, загальною площею 0,5942 га, що належить боржнику на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 017157, виданого 25.03.2002; 
- квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; 
- будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що належить боржнику на підставі дублікату договору купівлі-продажу серії та номер 480, виданого 07.06.2017.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, посилаючись на норми статті 12 Закону України «Про іпотеку», в редакції станом на 2018 рік, виходив з того, що іпотекодержатель АТ КБ «Приватбанк» не надавав згоди на правочин купівлі-продажу спірного майна переданого в іпотеку між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Отже місцевий суд дійшов висновку, що у цьому випадку належним способом захисту законних прав та інтересів позивача ОСОБА_1 будуть позовні вимоги про повернення збережених коштів за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, що передбачено статтею 1212 ЦК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У травні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сауляк Є. В., подала апеляційну скаргу, оскільки не погоджується із таким рішенням, вважаючи його незаконним, прийнятим внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, без дотримання норм процесуального права та неповного з`ясування всіх обставин справи.
За наслідками розгляду апеляційної скарги просить рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 09 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 08 травня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий – суддя Войтко Ю. Б., судді: Міхасішин І. В., Сопрун В. В. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26 травня 2025 року, після усунення недоліків апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження у справі, надано учасниками справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 10 червня 2025 року справу призначено до апеляційного розгляду на 22 липня 2025 року о 11:40 год з повідомленням сторін.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Основними доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції зроблено хибний висновок, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту, шляхом стягнення коштів переданих відповідачу в якості авансу.
З таким висновком суду першої інстанції позивач не погоджується, оскільки в даному випадку вона надала грошові кошти відповідачу як аванс за продаж будинку. Тобто, існує підстава надання таких коштів та збереження їх у відповідача. В ході розгляду справи відповідачем підтверджено факт отримання коштів від позивача, однак висловлено заперечення щодо повного розрахунку за будинок, та зазначено, що ніби то позивач мала доплатити ще певну суму коштів. Однак заперечення відповідача не підтверджено жодним доказом.
Таким чином, на переконання сторони позивача, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо неправильно обраного способу захисту порушеного права, що в свою чергу призвело до ухвалення незаконного рішення.
06 червня 2025 року через систему «Електронний суд» представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Мазур С. М. направила відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що відповідач погоджується з рішенням суду першої інстанції, який дійшов до висновку про неможливість відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна, внаслідок чого вимоги позивача про стягнення з неї коштів в якості авансу не мають під собою підґрунтя. 
За таких обставин сторона відповідача вважає, що місцевий суд, оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, врахувавши всі обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, ухвалив законне і обґрунтоване рішення, що ґрунтується на доказах підтверджених у судовому засіданні.

Позиція учасників справи у судовому засіданні
Представник позивача - адвокат Сауляк Є. В. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просить ї задовольнити.
Представник відповідача – адвокат Мазур С. М. заперечила щодо задоволення апеляційної скарги, підтримала доводи відзиву на апеляційну скаргу. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд першої інстанції, перевіривши відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими, встановив, що у провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебувала справа № 127/22533/22 за позовом ОСОБА_2 (далі ОСОБА_1) до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Верби Віталія Миколайовича, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 (далі ОСОБА_2 - в рішенні місцевого суду, ОСОБА_3 - в рішенні апеляційного суду), приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Довгалюк Людмили Борисівни про скасування обтяжень.
З рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01.05.2024 в цій справі встановлено, що 06.08.2007 між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 укладено кредитний договір №VIW3GA0001547, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 89 459,00 доларів США.
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки нерухомого майна №VIW3GA0001547 від 06.08.2007. Згідно з договором іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» прийняв в іпотеку наступне нерухоме майно: житловий будинок площею 165,10 m2, житлова площа - 63,7 м2, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (далі АДРЕСА_1). Майно належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору дарування цілого житлового будинку з господарськими будівлями від 23.04.2002, посвідченого Ковальовою В. М., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №783.
За цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань Іпотекодавцем за кредитним договором по поверненню 89 459,00 доларів США на строк з 06 серпня 2007 року по 04 серпня 2017 року.
26.02.2015 між ОСОБА_3 і ПАТ AT «ПриватБанк» укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № № VIW3GA00001547 06.08.2007. 
Відповідно до даної угоди сторони узгодили суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшити на 177 445,54 USD, а саме: відсотки у розмірі 71 540,07 USD, комісії в розмірі 10 351,75 USD, пеня в розмірі 95553,72 USD. Дата остаточного погашення заборгованості за договором 13.02.2025.
У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 та ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.02.2016 позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору в сумі 831 142,26 грн, а також судовий збір.
Відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Верба В. М. накладено обтяження на будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 , підстава для державної реєстрації, догові іпотеки, серія та номер 4596, виданий 06.08.2007, іпотекодавець ОСОБА_3, іпотекодержатель AT КБ «ПриватБанк», строк виконання основного зобов`язання 04.08.2017 розмір зобов`язання 89 459,00 доларів США.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Верби Віталія Миколайовича, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3, приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Довгалюк Людмили Борисівни про скасування обтяжень відмовлено.
Відповідно до змісту постанови Вінницького апеляційного суду від 19.09.2024 відомості про іпотеку та про припинення обтяжень не підлягали вилученню з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Також у 2015 році ПАТ КБ «ПриватБанк» зверталося до суду із позовом до ОСОБА 2 та ОСОБА_7 про стягнення заборгованості (цивільна справа №127/21393/15-ц).
Таким чином місцевим судом встановлено, що іпотекодержатель АТ КБ «Приватбанк» не надавав згоди на правочин купівлі-продажу іпотечного майна між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Апеляційним судом встановлено, що 26 листопада 2018 року ОСОБА_2 отримала від  ОСОБА_4  грошові кошти в сумі 40 000,00 доларів США. Вищевказана сума коштів отримана ОСОБА_2 за продаж ОСОБА_4 житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Факт отримання грошових коштів за продаж будинку підтверджується власноручно написаною розпискою від 26.11.2018, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_4 гроші в сумі сорок тисяч доларів або в еквіваленті 1 102 000 (один мільйон сто дві тисячі грн). Вищевказана сума грошей отримана нею за продаж громадянці ОСОБА_4 в подальшому житлового будинку з прибудовою, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,1000 га 0510100000:03:06240110 (т.1 а.с.12).
На підтвердження дійсності намірів позивач передала відповідачу аванс в сумі 40 000 доларів США.
07.10.2022 на адресу відповідача направлено письмову вимогу про повернення коштів, однак станом на момент подання позову вимога залишена без задоволення (т.1 а.с.13-15).

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Як на підставу своїх вимог, позивач посилається на невиконання відповідачем взятого на себе зобов`язання щодо укладання договору купівлі-продажу будинку, тому кошти сплачені позивачем як аванс підлягають поверненню.
В ході розгляду справи представником відповідача ОСОБА_5 підтверджено факт отримання коштів від позивача, однак висловлено заперечення щодо повного розрахунку за будинок, а зазначено, що вартість будинку була надана не повністю, а лише частково. Сума в 40 000 доларів була не авансом, а завдатком, тому сторона відповідача вважає, що в позові необхідно відмовити (т. 1 а.с.170).
Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.
Суд першої інстанції, посилаючись на норми статті 12 Закону України «Про іпотеку», в редакції станом на 2018 рік, зазначив, що правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.
Місцевий суд виходив з того, що іпотекодержатель АТ КБ «Приватбанк» не надавав згоди на правочин купівлі-продажу спірного майна переданого в іпотеку між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Вирішуючи спір, суд першої інстанції вважав, що між сторонами виникли не договірні правовідносини, а правовідносини щодо набуття майна без достатньої правової підстави, що регулюється статтею 1212 ЦК України, а тому в задоволенні позову слід відмовити.
Проте колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду хибним з огляду на таке.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Положення статей 1212-1215 ЦК України визначають такий позадоговірний спосіб захисту права власності як кондикція. Кондикційний позов - вимога повернення безпідставно набутого або збереженого особою у себе майна за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) або якщо правова підстава згодом відпала. Таким чином кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала або відбулась її трансформація (наприклад, договір, на підставі якого відбулось набуття майна, в подальшому було визнано недійсним; одна особа передала іншій кошти в якості авансу на виконання попереднього договору, однак основний договір в майбутньому так і не було укладено тощо).
Відтак, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав існуючий договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України, тобто норма даної статті підлягає застосуванню, коли одна сторона безпідставно утримує майно іншої сторони та при цьому в неї відсутнє відповідне договірне зобов`язання з повернення цього майна. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Така правова позиція була викладена апеляційним судом на основі правових висновків Верховного Суду України, викладеним у постановах від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13, від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-582цс15, від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, від 04 жовтня 2017 року у справі № 6-1216цс17, Верховного Суду у постановах від 10 жовтня 2018 року у справі № 757/6937/17-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 634/727/16-ц, від 07 серпня 2019 року у справі № 752/5986/16-ц, а також Великої Палати Верховного Суду у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 13 лютого 2019 у справі № 320/5877/17, від 31 січня 2020 року у справі № 161/17945/18, від 16 червня 2020 року у справі № 910/22513/17, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, від 22 грудня 2021 року у справі № 465/5790/17.
Якщо тлумачити приписи статті 1212 ЦК України телеологічно, тобто згідно з їхніми цілями, то до випадків безпідставного набуття та збереження майна належить також збереження особою без достатніх правових підстав у себе виплати, яку вона відповідно до закону мала віддати (перерахувати) іншій особі згідно з покладеним на неї за законом обов`язком (зменшення обов`язку). Аналогічні правові висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, від 09 листопада 2021 року у справі № 905/1680/20.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2025 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 61-9564св24)).
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Частиною першою статті 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу будинку.
Однією із загальних засад цивільного законодавства України є свобода договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).
Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. 
Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, і одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.
Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникнути на підставі договору купівлі-продажу.
Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.
За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання.
Згідно з нормами частини першої статті 546, частини другої статті 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.
Положення частини другої статті 570 ЦК України встановлюють презумпцію авансу, оскільки, на відміну від завдатку, аванс є лише способом платежу, оскільки він не виконує забезпечувальної функції за нормами частини першої статті 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати.
Аванс - це визначена грошова сума (попередній платіж) або цінності, які покупець чи замовник передають продавцю чи виконавцю робіт у рахунок майбутніх платежів за передане майно, виконану роботу чи надані послуги (яка включається до загальної ціни товару).
Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання. Тому, незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той, хто отримав аванс, повинен його повернути.
Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 686/6823/14 (провадження № 61-6475св20), від 26 лютого 2025 року у справі № 713/3486/23 (провадження № 61-16373св24), 23 червня 2025 року у справі  № 766/8718/23 (провадження № 61-1795св25).
У постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20) Велика Палата Верховного Суду також зазначила про те, що аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.
Як встановлено судом та ніким не заперечується, основний договір купівлі-продажу між сторонами не укладено.
Між сторонами також не укладено передбаченого положеннями статті 635 ЦК України попереднього договору купівлі-продажу будинку, а тому й сплату позивачем грошових коштів не можна визнавати завдатком.
Якщо продавець чи виконавець послуг (робіт) отримали як аванс певну грошову суму, а договір не було виконано, то, незалежно від того, з чиєї вини це трапилось і які обставини цьому перешкоджали, аванс у будь-якому випадку підлягає поверненню.
Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 545/1272/22-ц (провадження № 61-8076св23).
Оскільки між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна, а саме житлового будинку, який би відповідав вимогам законодавства України для даного виду правочину щодо його форми та нотаріального посвідчення, укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана ОСОБА_2 грошова сума 40 000 доларів США є авансом, який підлягає поверненню.
Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19).
У постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 зроблено висновок про те, що «внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу будинку та частин земельних ділянок. Оскільки договори купівлі-продажу будинку й частин земельних ділянок, які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам закону, між сторонами у справі укладені не були, а сторони лише домовилися укласти такі договори в майбутньому, передана відповідачу грошова сума в розмірі 968 420 гривень є авансом, який підлягає поверненню позивачу, тому висновок суду касаційної інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог про стягнення авансу за попереднім договором є помилковим».
Крім того, аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 17 червня 2021 року у справі № 711/5065/15-ц , у постанові від 13 січня 2021 року у справі № 686/6823/14 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2024 року у справі №296/10217/15-ц.
За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
ВП ВС у справі №918/631/19, проаналізувавши ст. 509, 524, 533-535 і 625 ЦКУ дійшла до висновку про те, що «аванс» (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося».
Із зазначеного слідує, що грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
З огляду на зазначене, суд дійшов до висновку про те, що у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, частини першої статті 530 ЦК України з наступного дня після спливу строку поставки.
І саме з цього моменту сума авансу набуває статусу «грошового зобов`язання» на яке можливо нарахувати 3% річних та збитки від інфляції за ст. 625 ЦКУ.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У даному випадку, оскільки боржником не повертається сума авансу, отриманого в іноземній валюті, відповідно позивач має право на отримання трьох процентів річних від суми заборгованості.
Станом на 4 листопада 2022 року заборгованість відповідача становить 43 603,28 доларів США, з яких: 40 000,00 доларів США - основна сума боргу; 3 603,28 доларів США - 3% річних.
Сума нарахованих процентів становить 3 603,28 доларів США, що відповідає розрахунку наведеному в позовній заяві. Свій контррозрахунок відповідачем суду не надано. 
Нарахування 3% річних на основну суму боргу в іноземній валюті узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 373/2054/16.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 40 000,00 доларів США, трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 3 603,28 доларів США.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України).
Судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, тому судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Щодо судових витрат
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України визначено, що суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 12 405 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 18 607,50 грн, а всього - 31 012,50 грн.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сауляк Євген Васильович задовольнити.
Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 09 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 про стягнення коштів задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , жительки АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , жительки АДРЕСА_4 ) кошти сплачені згідно з розпискою від 26 листопада 2018 року в розмірі 40 000,00 (сорок тисяч) доларів США 00 центів, а також 3 603,28 (три тисячі шістсот три) доларів США 28 центів – 3 % річних.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , жительки АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , жительки АДРЕСА_4 ) судовий збір у розмірі 31 012 (тридцять одна тисяча дванадцять) гривень 50 коп. за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 25 липня 2025 року.

Головуючий                                                        Ю. Б. Войтко

Судді:                                                                І. В. Міхасішин 

                                                                       В. В. Сопрун