ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2025 року	Львів	Справа № 260/8033/24 пров. № А/857/14687/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                    Онишкевича Т.В., 
суддів                                                                      Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,
з участю секретаря судових засідань                                Клим О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів Квартирно-експлуатаційний відділ міста Мукачево про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,

суддя у І інстанції                                                            Скраль Т.В.,
час ухвалення рішення                                                   11 год 21 хв,
місце ухвалення рішення                                                  м. Ужгород,
дата складення повного тексту рішення                               25 березня 2025 року,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:
визнати незаконним та скасувати рішення засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі – Комісія), викладене у протоколі №12 від 18 лютого 2016 року, у частині щодо зняття з квартирного обліку старшого прапорщика ОСОБА_1 , який перебував на обліку з 18 липня 1996 року, як такого, що не пройшов щорічну перереєстрацію;
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі – ІНФОРМАЦІЯ_4 ) поновити ОСОБА_1 зі складом сім`ї 4 особи ( ОСОБА_1 , 1974 р.н.; дружина ОСОБА_2 , 1978 р.н.; син ОСОБА_3 , 1997 р.н.; донька ОСОБА_4 , 2006 р.н.) на квартирному обліку у ІНФОРМАЦІЯ_5 зі збереженням часу перебування на обліку з моменту первинної реєстрації 18 липня 1996 року.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 березня 2025 року у справі №260/8033/24 позов було задоволено.
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що під час судового розгляду було встановлено протиправність рішення Комісії щодо зняття з квартирного обліку позивача ОСОБА_1 , оформленого протоколом № 12 від 18 лютого 2016 року. Тому з метою захисту порушеного права слід зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 поновити позивача разом із членами сім`ї на квартирному обліку із збереженням часу перебування на обліку з моменту первинної реєстрації 18 липня 1996 року.
У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржене ІНФОРМАЦІЯ_4 , який у своїй скарзі просив таке скасувати та залишити позов ОСОБА_1 без розгляду.
Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що позов було подано з пропуском строку звернення до суду без наявності поважних причин, а суд першої інстанції безпідставно такий поновив і відкрив провадження у справі.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 підтримав доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечив обґрунтованість апеляційних вимог та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Наполягає на тому, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про наявність підстав для поновлення позивачу строку звернення до адміністративного суду. Водночас позивач переконаний, що суд першої інстанції правомірно задовольним його вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Комісії, викладене у протоколі від 18 лютого 2016 року №12, у частині щодо зняття його з квартирного обліку. 
Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає її розгляду.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог апелянта, виходячи із такого.
Як безспірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 21 грудня 1994 року проходив військову службу у Збройних Силах України на різних посадах.
05 березня 2020 року до ІНФОРМАЦІЯ_6 було надіслано адвокатський запит з проханням надати інформацію/відомості щодо порядкового номеру ОСОБА_1 у списку перебування на квартирному обліку ІНФОРМАЦІЯ_6 . 
У відповідь ІНФОРМАЦІЯ_7 листом від 28 квітня 2020 року №2726 повідомив, що ОСОБА_1 у списках осіб, що потребують поліпшення житлових умов, при об`єднаній житловій комісії ІНФОРМАЦІЯ_6 (вх. 11789 від 26 грудня 2019 року) не значиться.
При ознайомленні із особовою справою ОСОБА_1 виявив, що 18 лютого 2016 року згідно з витягом із протоколу № 12 засідання Комісії був знятий із квартирного обліку як такий, що не пройшов щорічну перереєстрацію, згідно із вимогами пункту 2.19 наказу Міністра оборони України від 19 червня 2014 року № 401, оскільки у визначений термін (до 25 грудня 2015 року) не надав визначені довідки за формами: довідку з місця проживання про реєстрацію і склад сім`ї (форма 3); довідку з місця проходження служби (форма 5); довідку про склад сім`ї (форма 7), а також письмовий дозвіл секретарю Комісії на обробку своїх персональних даних, які долучаються до облікової справи.
Вважаючи рішення Комісії щодо зняття його з квартирного обліку протиправним, позивач у червні 2020 року звернувся до суду із позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_6 , у якій просив визнати незаконним та скасувати рішення Комісії, викладене у протоколі №12 від 18 лютого 2016 року, у частині зняття з квартирного обліку старшого прапорщика ОСОБА_1 , який перебував на обліку з 18 липня 1996 року як такого, що не пройшов щорічну переатестацію.
15 травня 2024 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області провадження по справі № 308/5150/20 за позовом ОСОБА_1 було закрито та роз`яснено право на судовий захист у порядку адміністративного судочинства. 
15 жовтня 2024 року постановою Закарпатського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 15 травня 2024 року – без змін.
Відтак, 03 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно частиною 3 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Пунктом 1 частини 2 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.
Вирішуючи питання про обґрунтованість апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що наведеними вище правовими нормами передбачено, що адміністративний суд зобов`язаний в кожному випадку з`ясувати чи дотримано особою (позивачем) строк звернення до адміністративного суду із відповідним позовом, чи є поважними підстави пропуску цього строку. Якщо ж вказані позивачем підстави пропуску строку звернення до адміністративного суду є не поважними, то суд повертає позовну заяву позивачу.
У свою чергу, поважними причинами пропуску процесуального строку можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.
Отже, строк повинен бути пропущений виключно з поважних причин.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Таким чином, вирішальним у визначенні строків звернення до адміністративного суду є встановлення фактів, коли та за яких обставин позивач дізнався про порушення своїх прав та зміг вчинити дії, направлені на їх відновлення.
Звернення до суду з позовом є способом реалізації права на захист порушених прав і свобод особи, які така особа вважає порушеними у зв`язку з виникненням певних обставин, що впливають на її права. Отже, початок перебігу строку звернення до суду пов`язується саме з виникненням оспорюваних правовідносин, тобто предметом позовних вимог та часом коли особа дізналася або повинна була дізнатися про такі обставини, адже наслідки для особи настають незалежно від підстав, за яких прийнято оскаржуваний акт індивідуальної дії, а з моменту прийняття такого рішення.
Як видно з позовної заяви та встановлено судом апеляційної інстанції, підставою для звернення до суду із позовом, що розглядається, є незгода ОСОБА_1 із рішенням Комісії, що викладене у протоколі №12 від 18 лютого 2016 року, у частині зняття його з квартирного обліку як такого, що не пройшов щорічну перереєстрацію;
При цьому позивач вперше звернувся до суду у порядку цивільного судочинства із позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_6 про визнання незаконним та скасувати рішення Комісії, викладене у протоколі №12 від 18 лютого 2016 року, в частині зняття з квартирного обліку старшого прапорщика ОСОБА_1 лише у червні 2020 року.
Провадження у цій цивільній справі № 308/5150/20 було закрито ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 травня 2024 року, залишеною без змін  постановою Закарпатського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року, із роз`ясненням права на судовий захист у порядку адміністративного судочинства. 
Апеляційний суд звертає увагу, що причини пропуску строку звернення до адміністративного суду можуть бути визнані судом поважними лише якщо відповідні обставини виникли об`єктивно, незалежно від волі особи, безпосередньо унеможливлюють або ускладнюють можливість подання позову у визначений законом строк, виникли протягом строку, який пропущено та підтверджується належними і допустимими доказами.
Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, особа, яка вважає, що рішенням, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи законні інтереси, повинна подати відповідну позовну заяву у визначений законодавством строк, а у випадку його пропуску з поважних причин в найкоротший час після того, як відпали обставини, які об`єктивно перешкоджали своєчасному зверненню до суду.
Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, а інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
При цьому апеляційний суд враховує, що відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19 щодо застосування строку звернення до суду, передбаченого статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України: 
“…для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів. 
Відтак, Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що отримання позивачем листа відповідача у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почав вчиняти більш ніж через 5 років після отримання пенсії за серпень 2014 року.”
Такий же правовий висновок підтримано Верховним Судом при розгляді справи №380/14933/22, що викладений у постанові від 12 квітня 2023 року. 
З урахуванням наведеного апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції безпідставно відраховував початок перебігу строку звернення до суду з часу отримання відповіді ІНФОРМАЦІЯ_6 від 28 квітня 2020 року №2726 на запит адвоката.
При цьому суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що позивач перебував на квартирному обліку тривалий час з 18 липня 1996 року.
Як слушно вказує апелянт, з позовної заяви слідує, що з 2016 року по 2020 рік позивач не цікавився чи значиться він у списках осіб, що потребують поліпшення житлових умов при об`єднаній житловій комісії ІНФОРМАЦІЯ_6 , що свідчить про триваючу пасивну поведінку останнього. Позивачу були відомі вимоги діючого законодавства щодо періодичного оновлення документів, адже ОСОБА_1 у відповідності до вимог Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року №737, щорічно поновлював довідки за формами Ф-3, Ф-5, Ф-7, однак у 2015 році таку довідки не поновив. 
Водночас апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 вперше звернувся до суду у порядку цивільного судочинства лише у червні 2020 року, тобто із значним пропуском строку звернення до адміністративного суду.
При цьому позивачем у межах цієї справи суду не було надано належних доказів наявності об`єктивних перешкод для своєчасного звернення до адміністративного суду та не наведено поважних обставин, які не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутись до суду в межах встановленого строку.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що позивач не навів належних доказів поважності пропуску встановленого строку звернення до адміністративного суду. 
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 08 травня 2025 року при розгляді справи № 154/548/21 та від 20 червня 2025 року при розгляді справи № 140/12307/24, який в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду зазначені у статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України.
У разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку (частина 1 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України).
Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду (частина 3 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України).
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду (частина 4 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
У пункті 48 рішення Європейського суду з прав людини «Пономарьов проти України» (№ 3236/03) зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у пункті 35 рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» визначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання («Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» № 11681/85).
Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
Відповідно до частини 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
При цьому чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи, а для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.
За правилами частини 1 статті 319 Кодексу адміністративного судочинства України  судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду у відповідній частині з підстав, встановлених  статтею 240 цього Кодексу.
З урахуванням наведеного апеляційний суд вважає, що позивач при подачі позову 03 грудня 2024 року пропустив строк звернення до суду за відсутності поважних причин такого пропуску, а тому підстав для висновку про наявність поважних причин пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду немає.
Відтак, рішення суду першої інстанції слід скасувати та позов ОСОБА_1 залишити без розгляду.
Виходячи із наведеного апеляційний суд не вбачає підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 понесених судових витрат.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити.

Скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 березня 2025 року у справі №260/8033/24 та залишити позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду. 

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар  	
Постанова у повному обсязі складена 22 серпня 2025 року.