Справа № 463/4518/24                                Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б. 
Провадження № 22-ц/811/712/25                Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

13 серпня 2025 року  Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Ванівського О.М.,
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О., 
секретаря: Підлужного В.І.
з участю: апелянта ОСОБА_1 та її представника адвоката Січевич І.М., представника відповідача – Гряділь І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 – адвоката Січевич І.М. на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 27 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_3  про визнання недійсним договору довічного утримання-догляду,-

в с т а н о в и в:
В травні 2024 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3  про визнання недійсним договору довічного утримання-догляду.
В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що позивачці на праві приватної спільної часткової власності належить нерухоме майно, а саме 17/30 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Іншим співвласником квартири був ОСОБА_4 , брат позивачки, якому на праві приватної спільної часткової власності належало 7/30 частини вказаного помешкання. ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_4 помер, а позивачка поховала його за власні кошти.
Після цього, позивачка звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого брата ОСОБА_4 , та їй стало відомо, що такий відчужив свою частку квартири.
Зокрема, вона дізналась, що ОСОБА_4 уклав договір довічного утримання серія та номер: 1966 від 18.07.2017р., сторонами якого виступали ОСОБА_4 (відчужувач) та ОСОБА_3 (набувач). Позивачка вважає, що вказаний договір укладено її братом ОСОБА_4 під впливом тяжкої для нього обставини та на вкрай невигідних умовах, внаслідок чого його неправомірно було позбавлено права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а позивача, відповідно, спадщини. Укладаючи договір довічного утримання, ОСОБА_4 діяв під впливом тяжких для нього обставин, зокрема важкого фінансового становища, яке могло привести до втрати житла. 
Позивач вважає, що крайня невигідність для ОСОБА_4 укладення договору довічного утримання-догляду полягала в тому, що за умовами такого, після першого траншу в розмірі 260 000 грн. у відповідача було лише зобов`язання щодо виплати грошової суми в символічному розмірі 500 грн. на місяць. В обмін на це ОСОБА_4 відчужив відповідачеві частку квартири, яка була його єдиним житлом.
Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 27 січня 2025 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1  до  ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання - догляду, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , серія та номер: 1966 від 18.07.2017р., посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Біловар І.О.
Не погоджуючись з рішенням суду представника  ОСОБА_1 – адвоката Січевич І.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при винесенні рішення не враховано та не спростовано доводи сторони позивача, що аналізуючи зміст обставин укладення оспорюваного договору довічного утримання-догляду, укладеного 18.05.2017р. між
ОСОБА_4 – братом Позивача (Відчужувач) та 
ОСОБА_3 (Набувач), Відповідачем по справі, можна дійти висновку, що при його
укладанні Відповідач навмисно ввів в оману ОСОБА_4 щодо того, що має намір
виконувати обов`язки, передбачені таким договором. 
Покликається на те, що на момент укладання договору Відповідач постійно проживав та проживає до даного часу у м. Мукачево, що знаходиться на відстані більше, ніж 200 кілометрів від місця проживання ОСОБА_4 , а відтак ніяким чином не міг виконувати обов`язків з довічного утримання Відчужувача. 
Також стверджує, що відповідач жодного з покладених на нього обов`язків не мав наміру виконувати: організацією та оплатою поховання Відчужувача займалась позивачка,
що підтверджується відповідними документами; жодних передбачених договором
платежів на користь відчужувача ним не зроблено; жодного догляду не надавалося. Про смерть ОСОБА_4 (Відчужувача за договором) Відповідач дізнався з позовної
заяви Позивачки про визнання недійсним оспорюваного договору довічного утримання-догляду, тобто із спливом значного проміжку часу, це свідчить, що жодних контактів між собою Відповідач та ОСОБА_4 не підтримували.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та її представника адвоката Січевич І.М. на підтримання апеляційної скарги, представника відповідача – ОСОБА_5 на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. 
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела належними та допустимими доказами недійснійсть договору довічного утримання - догляду, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , серія та номер: 1966 від 18.07.2017р., посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Біловар І.О.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції із врахуванням наступного.
Судом встановлено, що 18.07.2017 року між ОСОБА_4 (відчужувач) та ОСОБА_3 (набувач) було укладено договір довічного утримання (догляду). Відповідно до умов такого, за досягнутою домовленістю, відчужувач передає у власність набувача, а набув приймає у власність належне відчужувачу на праві приватної власності нерухоме майно, а саме 7/30 часток квартири АДРЕСА_2 , та взамін чого зобов`язається забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно на умовах, передбачених цим договором. Такий посвідчено приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Біловар І.О., серія та номер: 1966 від 18.07.2017р., посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Біловар І.О.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується наданими суду документами.
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.  Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга, четверта статті 77 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.  Ці дані встановлюються зокрема висновком експерта (ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 ЦПК).
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
В обґрунтування доводів позовної заяви позивач посилається на те, що оспорюваний правочин укладено ОСОБА_4 під впливом тяжких для відчужувача обставин та на вкрай невигідних умовах, оскільки останній перебував у важкому фінансовому становищі, яке могло привести до втрати житла.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації (стаття 745 ЦК України). У випадку недодержання встановленої форми укладення договору довічного утримання (догляду) він вважається недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.
Момент виникнення прав та обов`язків між сторонами, передбачених договором утримання (догляду), настає з нотаріального посвідчення договору. У цей момент також виникає i право власності у набувача щодо майна, яке йому передасться за договором, окрім нерухомого майна, виникнення права власності щодо якого чинне законодавство пов`язує з державною реєстрацією правочину (ст. 334 ЦК України). Право власності на майно, яке підлягає державній реєстрації, повинно бути зареєстровано у відповідних державних органах, про що у договорі здійснюється відповідний запис.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину (стаття 233 ЦК України).
Такий правочин характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.
Вказані обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.
Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше.
Договір довічного утримання є правочином, тому його чинність пов`язується з вимогами, встановленими для чинності будь-якого правочину (ст. 203 ЦК України). Так, в ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Вказані правові висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27.11.2018 року у справі №905/1227/17.
Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.
Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.
Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.
Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеним у постанові від 21.12.2022 року у справі № 483/88/21.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до умов оспорюваного Договору, сторони, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, попередньо ознайомлені нотаріусом з вимогами чинного цивільного законодавства України щодо недійсності правочинів, уклали даний Договір.
Відповідно до п. 1 Договору відчужувач передає у власність набувача, а набувач приймає у власність належне відчужувачу на праві приватної власності нерухоме майно, а саме 7/30 часток квартири АДРЕСА_2 , та взамін чого зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно на умовах, передбачених цим договором.
Також п.15 Договору, передбачено що набувач зобов`язується:
?У разі смерті відчужувача – ОСОБА_4 поховати його;
?Довічно доглядати відчужувача – ОСОБА_4 , надаючи йому необхідне забезпечення: грошову допомогу, забезпечувати належний догляд за ним, та необхідну матеріальну та моральну підтримку, надавати усі види догляду (опікування);
?Забезпечувати придатним для носінням одягом та взуттям;
?Надавати побутові послуги, у разі такої необхідності;
?При необхідності оплачувати комунальні послуги;
?При підписанні цього договору передати грошові кошти в сумі 260000 гривень ОСОБА_4 на матеріальні витрати в строк до 18 липня 2022 року.
Доводи апеляційної скарги зводяться до невиконання або неналежного виконання договору довічного утримання. Однак, договір довічного утримання підписано сторонами в липні 2017 року, ОСОБА_4 помер через сім років після підписання договору довічного утримання та протягом цих років не мав претензій до ОСОБА_3 з приводу виконання договору.
Суд, врахувавши відсутність відомостей про наміри сторін розірвати спірний договір або визнати його недійсним, та доказів, що спірний договір довічного утримання було укладено сторонами на вкрай невигідних умовах для відчужувача або під впливом обману, сама по собі наявність тяжких життєвих обставин в однієї із сторін договору не є підставою для визнання правочину недійсним згідно ст. 233 ЦК України, та обгрунтовано дійшов висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 .
Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки не знайшли свого підтвердження і зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та до тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
Таким чином, судова колегія вважає, що місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон та дотримався процедури розгляду, передбаченої ЦПК України, тому підстави для скасування рішення суду відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору немає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – адвоката Січевич І.М. – залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 27 січня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 13.08.2025 року.

Головуючий:                                         Ванівський О.М.

Судді:                                                 Цяцяк Р.П.

Шеремети Н.О.