ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

02 липня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 160/26761/24	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Юрко І.В., суддів:  Білак С.В., Чабаненко С.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року в адміністративній справі №160/26761/24 (головуючий суддя першої інстанції - Царікова О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                          В С Т А Н О В И В 
Позивач 06.10.2024 року звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, ГУ ПФУ в Чернігівській області, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Чернігівській області від 30.08.2024 року №046350017113 про відмову  їй  у призначенні пенсії за вислугу років;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області зарахувати до спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, період роботи з 01.12.2006 року по 21.08.2024 року та до страхового стажу роботи період роботи з 26.06.1990 року по 08.10.1990 року;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області призначити їй  пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 2-р/2019 від 04 червня 2019 року, з 22.08.2024 року.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач звернулась до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, із заявою та відповідними документами для призначення пенсії за вислугою років працівнику освіти, відповідно до п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». ГУ Пенсійного фонду України в Чернігівській області прийнято рішення № 046350017113 від 30.08.2024 про відмову у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного стажу за вислугу років для призначення пенсії, передбаченого пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». За розрахунком пенсійного  органу страховий стаж роботи становить 35 років 11 місяців 13 днів, стаж за вислугу років 12 років 3 місяці 13 днів. До страхового стажу роботи не зараховано період з 26.06.1990 по 08.10.1990, оскільки дата народження в трудовій книжці не відповідає паспортним даним. До спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, не зараховано період роботи з 01.12.2006 року по 21.08.2024 року, оскільки дата народження в трудовій книжці не відповідає паспортним даним. Позивач вважає прийняте рішення протиправним.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 30.08.2024 №046350017113 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, період роботи з 01.12.2006 року по 21.08.2024 року та до страхового стажу роботи період роботи з 26.06.1990 р. по 08.10.1990 р..
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 22.08.2024.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач - ГУ ПФУ в Чернігівській області подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права. Апелянт вказує, що судом не враховано того, що спеціальний стаж, що дає право на пенсію за вислугу років станом на 11.10.2017 складає 12 років 3 місяці 13 днів, а тому позивач не має права на пенсію за вислугу років, згідно пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». До страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 26.06.1990 р. по 08.10.1990 р., оскільки на титульній сторінці трудової книжки дата народження позивача не відповідає паспортним даним, що є порушенням вимог п.2.13 Інструкції №58. Зазначає, що питання призначення, перерахунку та виплати пенсій є дискреційними повноваженнями пенсійного органу.
Позивач відзив на апеляційну скаргу не подала, що не перешкоджає розгляду справи.
У період з 26.05.2025 року по 09.06.2025 року суддя-доповідач Юрко І.В. та  суддя-член колегії Білак С.В. перебували у відпустці. У період з 26.05.2025 року по 13.06.2025 року суддя-член колегії Чабаненко С.В. перебувала у відпустці. У період з 24.06.2025 року по 27.06.2025 року суддя-доповідач Юрко І.В. перебувала у відпустці.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, встановила наступне.
Позивач - ОСОБА_1 , 22.08.2024 року звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про призначення пенсії на  підставі п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Вказану заяву позивача за екстериторіальним принципом розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області №046350017113 від 30.08.2024 позивачу відмовлено в призначенні пенсії.
Зі змісту оскаржуваного рішення судом встановлено наступне:
Страховий стаж особи становить 35 років 11 місяців 13 днів.
Спеціальний стаж особи становить - 12 років 03 місяці 13 днів;
Результати розгляду документів, доданих до заяви:
До страхового стажу не зараховано період з 26.06.1990 по 08.10.1990 відповідно до трудової книжки від 02.07.1990, оскільки на титульній сторінці трудової книжки дата народження заявниці не відповідає паспортним даним, що є порушенням вимог п. 2.13 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110.
За доданими документами до спеціального стажу, що дає право для призначення пенсії за вислугу років не зараховано період роботи:
- з 01.12.2006 по 10.10.2017 відповідно до трудової книжки від 02.07.1990, оскільки на титульній сторінці трудової книжки дата народження заявниці не відповідає паспортним даним, що є порушенням вимог п.2.13 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110 та довідки від 21.08.2024 №07-вих, оскільки вона не містить підстави видачі.
Для зарахування до страхового стажу періодів роботи, зазначених в трудовій книжці, необхідно надати уточнюючі довідки з посиланням на первинні документи, довідки про реорганізацію або внести дату народження на титульній сторінці відповідно до п.2.13 Інструкції.
В призначенні пенсії за вислугу років відмовлено, оскільки відсутній необхідний спеціальний стаж, що дає право на призначення даного виду пенсії.
Не погодившись з рішенням про відмову в призначенні пенсії за вислугу років, позивач оскаржила таке рішення до суду.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003  року (далі по тексту - Закон №1058).
Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Відповідно до пункту 2-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003 року особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення». Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.
Статтею 2 Закону №1788-XII визначено, що за цим Законом призначаються:                   а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років;              б) соціальні пенсії.
Згідно статті 52 Закону №1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.
Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ в редакції на час виникнення спірних правовідносин, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 встановлено, що положення статті 55 Закону №1788-ХІІ застосовуються без внесених до нього змін Законами України від 02.03.2015 року №213-VIII та від 24.12.2015 року №911-VIII.
Законом України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (далі - Закон №2148-VIII, набрав чинності 11 жовтня 2017 року) доповнено пунктом 2-1 розділ XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV.
Відповідно до пункту 2-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачених статтями 52, 54 та 55 Закону №1788-ХІІ, пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом №1788-ХІІ.
Згідно п.16 Закону розділу XV Прикінцеві положення №1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Положення Закону №1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
Згідно зі статтею 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється КМУ.
Згідно із пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 (далі по тексту - Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 3 Порядку №637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Отже, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Надання інших додаткових документів, необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або у ній містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.
Згідно із п.2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58 (далі по тексту - Інструкція №58)  до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Пунктом 2.4 Інструкції №58 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення. Відповідно до абзацу 2 пункту 6.1 Інструкції №58, у разі невірного первинного заповнення трудової книжки або вкладиша до неї, а також псування їх бланків внаслідок недбалого зберігання, вартість зіпсованих бланків сплачується підприємством.
Працівник не несе відповідальності за правильність заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особою самостійно. Більше того, окремі недоліки заповнення трудової книжки, навіть якщо вони мають місце, не є підставою вважати відсутніми чи недоведеними відповідні періоди трудового стажу. Трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, тому працівник не може нести негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.
У постанові від 21.02.2020 року у справі №291/99/17 Верховний Суд дійшов висновку, що перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі самі по собі не можуть бути підставою для відмови у неврахуванні трудового стажу при призначенні позивачу пенсії.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, відмова пенсійного органу у призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до п.«е» ст.55 Закону №1788-XII мотивована відсутністю необхідного станом на 11.10.2017 спеціального стажу роботи 12 років 3 місяці 13 днів, з посиланням на п.2-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV. При цьому загальний страховий стаж становить 35 років 11 місяців 13 днів. 
Згідно позиції Великої Палати Верховного Суду, сформованої у постанові від            03 листопада 2021 року у зразковій справі № 360/3611/20 за подібних правовідносин:
«Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).
Велика Палата Верховного Суду також не погоджується з посиланням скаржника на абзац 2 п.16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, відповідно до якого положення Закону №1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом №2148-VІІІ мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії. На думку скаржника, це положення свідчить про обмеження сфери застосування Закону №1788-ХІІ відносинами, про які йдеться в цьому пункті. Велика Палата Верховного Суду вважає, що якби таким був намір законодавця, то він мав би виключити із Закону № 788-ХІІ всі інші положення, чого зроблено не було.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Зі змісту  рішення пенсійного  органу вбачається, що відповідачем не зараховано період роботи позивача з 01.12.2006 року по 21.08.2024 року до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Копія трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 02.07.1990 року містить записи про наступні періоди роботи:
- 01.12.2006 - прийнята вихователем до Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №1 «Ромашка» порядком переводу з філії ВАТ «Павлоградвугілля» «Соцвугілля»;
- 21.08.2024 - звільнена у зв`язку зі скороченням штату відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.26-29).
Як зазначалося вище, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. При цьому, підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні документів, що підтверджують такий стаж роботи.
Апеляційний  суд  вважає,  що  оскільки  пенсійним  органом, не  дивлячись  на  неточності  в  дані  народження  позивача, інші  періоди  роботи зараховані  до  загального страхового  стажу (згідно  спірного  рішення страховий стаж становить 35 років 11 місяців 13 днів), то  є безпідставною  відмова  у  зарахуванні  до страхового  стажу  та стажу  за  вислугу  років спірних  періодів. 
Крім того, спірний період роботи також підтверджується уточнюючою довідкою №07-вих від 21.08.2024 та довідкою форми ОК-5.
Колегія суддів вважає, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Посилання на неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Щодо періоду роботи з 26.06.1990 по 08.10.1990, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказаний період роботи позивача, також підтверджений відповідними записами трудової книжки, а  тому  підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області протиправно не зараховано періоди роботи позивача з 26.06.1990 по 08.10.1990 до страхового стажу позивача, а періоди з 01.12.2006 по 21.08.2024 – до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а тому рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області №046350017113 від 30.08.2024 є протиправним та підлягає скасуванню.
Крім того, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, як визначений суб`єкт призначення за принципом екстериторіальності, зобов`язаний зарахувати до стажу позивачу спірні періоди роботи та призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з дати звернення позивача з відповідною заявою про призначення пенсії.
Рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог сторонами не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції рішення суду в цій частині не переглядається.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.
Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини першої статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною четвертою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 12, 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
          
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року в адміністративній справі №160/26761/24 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року в адміністративній справі №160/26761/24 залишити без змін.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.    

Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко