Справа № 466/5663/23                                Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б. 
Провадження № 22-ц/811/2341/24                 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 червня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Цьони С.Ю. 
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 липня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

у травні 2023 року  ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Екскомбуд Інвест», ОСОБА_6 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги (цесії), визнання недійсним договору уступки майнових прав, визнання права власності, витребування частки квартири.
В обгрунтування позовних вимог, з врахування заяви про зміну предмету позову, покликається на те, що перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 , вирішили купити квартиру, у зв`язку з чим на підставі договору про участь у Фонді фінансування будівництва виду «А» № 16-Р4 від 17 лютого 2021 року, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Екскомбуд Інвест»,стали учасниками Фонду фінансування будівництва багатоквартирного будинку, об`єктом інвестування за яким є квартира АДРЕСА_1 . Після народження сина, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зайнята доглядом за дитиною до досягнення ним трьох років, а вже з січня 2021 року працювала за трудовим договором, перебуваючи у трудових відносинах з ПрАТ «ТГК «Дністер», де отримувала заробітну плату, крім того у червні-липні 2021 року отримувала доходи за цивільно-правовими договорами, а з листопада 2021 року до лютого 2022 року працювала за трудовим договором, укладеним з фізичною особою ОСОБА_8 , а відтак у неї був самостійний дохід. Зазначає, що в період з 17 лютого 2021 року до 08 червня 2022 року вона особисто сплачувала кошти на рахунок фонду фінансування будівництва на виконання умов договору про участь у Фонді фінансування будівництва виду «А» № 16-Р4 від 17 лютого 2021 року, внаслідок чого їй видано шість свідоцтв про участь у Фонді фінансування будівництва. 09 червня 2022 року між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Екскомбуд-Інвест» укладено договір № 16-Р4 уступки майнових прав на нерухомість, за умовами якого управитель зобов`язується передати, а довіритель прийняти оплачений ним об`єкт інвестування. Укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, які є об`єктом права спільної власності подружжя, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.
11 листопада 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого ОСОБА_5 набула право вимоги, належне ОСОБА_1 за договором про участь у Фонді фінансування будівництва виду «А» № 16-Р4 від 17 лютого 2021 року. Додатковою угодою від 11 листопада 2022 року до договору про участь у Фонді фінансування будівництва виду «А» № 16-Р4 від 17 лютого 2021 року замінено відомості та реквізити про довірителя з ОСОБА_1 на ОСОБА_5 . В подальшому, 15 листопада 2022 року між ОСОБА_5 і Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Екскомбуд Інвест» укладено договір №16-Р4 уступки майнових прав на нерухомість, предметом якого є уступка майнових прав на набуття у власність приміщення у багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_2 на генплані з вбудованими в рівні першого поверху нежитловими приміщеннями комерційного призначення на АДРЕСА_3 . В подальшому, 31 жовтня 2023 року на підставі договору дарування ОСОБА_5 відчужила спірну квартиру своїй доньці, ОСОБА_6 Вважає, що їй належить право власності на частку спірної квартири у порядку поділу спільного майна подружжя, як такої, що набута під час шлюбу з ОСОБА_1 шляхом інвестування спільних коштів у майнові права на цю квартиру, яке не визнається відповідачами, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання за нею права власності на частку спірної квартири. Звертає увагу, що не надавала згоду на укладення ОСОБА_1 вищезазначених договорів, відтак він на власний розсуд розпорядився спільним майном подружжя, відступивши майнові права на квартиру своїй матері, ОСОБА_5 , якій відомо про факт придбання спірної квартири під час перебування у шлюбі. На думку позивача, відсутність згоди одного із подружжя, яке є співвласниками нерухомого майна щодо розпорядження цим нерухомими майном, може бути підставою для визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. 
З наведених підстав просить:
-визнати недійсним договір відступлення права вимоги (цесії) від 11 листопада 2022 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 ;
-визнати недійною додаткову угоду від 11 листопада 2022 року до договору № 16-Р4 від 17 лютого 2021 року, укладену між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ТОВ «Фінансова компанія «Екскомбуд-Інвест»;
-визнати недійсним договір уступки майнових прав на нерухомість №16-Р4 від 15 листопада 2022 року, укладений між ОСОБА_5 і ТОВ «Фінансова компанія «Екскомбуд-Інвест»;
-визнати за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 ;
-витребувати 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 із володіння ОСОБА_6 у власність ОСОБА_3 ;
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 02 липня 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. 
Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 майнові права на об`єкт інвестування – квартиру АДРЕСА_5 пл. 69.94 кв.м.
В порядку поділу спільного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 вартість 1/2 частки об`єкту інвестування – квартири АДРЕСА_1 , площею 69.94 кв.м. в сумі 460 205,20 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір в розмірі 2302.50 грн.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 понесених ним судових витрат –відмовлено.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18 липня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3000 грн. витрат на правничу допомогу.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 3000 грн. витрат на правничу допомогу. 
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 березня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 майнові права на об`єкт інвестування – квартиру АДРЕСА_5 пл. 69.94 кв.м.
В порядку поділу спільного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 вартість 1/2 частки об`єкту інвестування – квартири АДРЕСА_1 , площею 69.94 кв.м. в сумі 460 205,20 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір в розмірі 2302.50 грн.
У задоволенні позовних вимог про визнання недійсним Договору відступлення права вимоги (цесії) від 11 листопада 2022 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 ; визнання недійсною Додаткової угоди від 11 листопада 2022 року до договору № 16-Р4 від 17 лютого 2021 року, укладену між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ТОВ «Фінансова компанія «Екскомбуд-Інвест»;
визнання недійсним Договору №16-Р4 уступки майнових прав на нерухомість від 15 листопада 2022 року, укладеного між ОСОБА_5 і ТОВ «Фінансова компанія «Екскомбуд-Інвест»; витребування 1/2 частки квартири АДРЕСА_4 із володіння ОСОБА_6 у власність ОСОБА_3 – відмовлено.
Додаткові рішення є невід`ємною частиною рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 липня 2024 року.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1  – ОСОБА_2 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що при ухваленні рішення суд першої інстанції порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства, оскільки вийшов за межі позовних вимог, які були остаточно уточнені та змінені в підготовчому засіданні суду шляхом подання заяви про зміну предмету позову, яка була прийнята судом. Зазначає, що суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин, наявність чи відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення в обраний спосіб, однак не може вийти за межі позовних вимог та самостійно обирати підставу та предмет позову. Вважає, що суд помилково вважав доведеним те, що під час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у шлюбі вони за спільні кошти придбали майнові права на об`єкт нерухомості, який слід вважати спільним майном подружжя, оскільки майнові права на спірний об`єкт нерухомості придбані ОСОБА_1 на позичені ним кошти в сумі 950 000 грн., які йому позичив батько на підставі договору позики. Суд безпідставно не взяв до уваги, що спірне майно хоч і набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали ОСОБА_1 особисто, а відтак є його особистою приватною власністю. На підставі укладеного 11 листопада 2022 року договору відступлення права вимоги ОСОБА_5 набула право вимоги, яке належало ОСОБА_1 на набуття у власність приміщення в об`єкті будівництва, а саме, квартири АДРЕСА_5 на генплані з вбудованими в рівні першого поверху нежитловими приміщеннями комерційного призначення по АДРЕСА_3 . Суд не врахував, що ОСОБА_5 внесла останній платіж за вказану спірну квартиру і стала інвестором, а інвестор після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою. Оскільки на момент набуття у власність спірної квартири ОСОБА_5 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 , ця квартира стала належати їм на праві спільної сумісної власності подружжя, а в подальшому вони як власники розпорядилися своїм майном шляхом відчуження спірної квартири своїй доньці – ОСОБА_6 , яка є добросовісним набувачем майна. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити повністю та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме, витрати на професійну правничу допомогу та сплачений судовий збір в загальному розмірі 39 453,75 грн. 
Рішення суду також оскаржив представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що на момент звернення з позовом право власності на закінчений будівництвом об`єкт зареєстровано за неповнолітньою дитиною, а відтак це майно не підлягає реальному поділу, оскільки виходячи з рівності часток у спільному майні подружжя ОСОБА_3 належить 1/2 частка майнових прав на квартиру, а дружина і чоловік мають рівні права на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу між ними. Зазначає, що саме інвестор набуває первинне право власності на новостворене нерухоме майно, на яке раніше не було і не могло бути зареєстроване право власності інших осіб, а у випадку оспорення чи невизнання за інвестором, який виконав умови договору інвестування, первісного права власності на новостворений об`єкт інвестування, введений в експлуатацію, ефективним способом захисту прав інвестора у такому випадку буде визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України. Майнові права на квартиру набуті під час перебування ОСОБА_3 у шлюбі з ОСОБА_1 , однак ОСОБА_3 не надала згоду на укладення ОСОБА_1 договору відступлення права вимоги (цесії) від 11 листопада 2022 року, додаткової угоди від 11 листопада 2022 року до договору № 16-Р4 від 17 лютого 2021 року та договору уступки майнових прав на нерухомість  №16-Р4 від 15 листопада 2022 року, а відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в іншого з подружжя, а саме відчужувача, на відчуження спільного майна подружжя.На думку апелянта відсутність згоди одного із співвласників майна на розпорядження спільним нерухомим майном є підставою для визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.На думку апелянта оспорювати правочин може також особа, яка не була стороною цього правочину і хоча і не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно.
З наведених просить рішення суду змінити в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 вартості 1/2 частки об`єкту інвестування – квартири в сумі 460 205,20 грн. в порядку поділу спільного майна подружжя.
Визнати недійсним договір відступлення права вимоги (цесії) від 11 листопада 2022 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 ;
Визнати недійною додаткову угоду від 11 листопада 2022 року до договору № 16-Р4 від 17 лютого 2021 року, укладену між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ТОВ «Фінансова компанія «Екскомбуд-Інвест»;
Визнати недійсним договір уступки майнових прав на нерухомість №16-Р4 від 15 листопада 2022 року, укладений між ОСОБА_5 і ТОВ «Фінансова компанія «Екскомбуд-Інвест»;
Визнати за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 ;
Витребувати 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 із володіння ОСОБА_6 у власність ОСОБА_3 .
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Додаткові рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2024 року, від 18 липня 2024 року та від 19 березня 2025 року не оскаржуються.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 та заперечення щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 , пояснення представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 та заперечення щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки майнові права на об`єкт інвестування – квартиру АДРЕСА_6 площею 69.94 кв.м набуті колишнім подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за час шлюбу, такі майнові права є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відтак в порядку поділу спільного майна подружжя з ОСОБА_1 та користь ОСОБА_3 підлягає стягненню 460205.20 грн. вартості частки об`єкту інвестування.
Вважаючи безпідставними позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11 листопада 2022 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 ; визнання недійсною додаткової угоди від 11 листопада 2022 року до договору № 16-Р4 від 17 лютого 2021 року, укладеної між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ТОВ «Фінансова компанія «Екскомбуд-Інвест»; визнання недійсним договору уступки майнових прав на нерухомість №16-Р4 від 15 листопада 2022 року, укладеного між ОСОБА_5 і ТОВ «Фінансова компанія «Екскомбуд-Інвест», суд першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду зазначив, що застосування реституції, як наслідку недійсності правочину, насамперед відновлює права учасників правочину, проводить сторони недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. Інтерес іншої особи полягає у тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований інший ефективний спосіб захисту порушеного права в межах заявлених позовних вимог, яким, на думку суду першої інстанції, є відшкодування відповідачем ОСОБА_1 частини вартості майнових прав, які належали позивачці, якими він розпорядився.
Суд першої інстанції вважав ефективним способом захисту прав позивачки в порядку поділу спільного майна подружжя стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 вартості частки об`єкту інвестування – квартири АДРЕСА_6 . 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 21.04.2018 р., який рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16.02.2023 року розірваний.
Довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Біляк О.Я.11 грудня 2020 року, ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 представляти інтереси з питань купівлі будь-якого нерухомого майна (майнових прав) на території України за ціною і на умовах на її власний розсуд та реєстрації права власності на його ім`я нерухомого майна.
Договором від 17.02.2021 року № 16-Р4 про участь у Фонді фінансування будівництва виду «А» створеного для фінансування будівництва багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 на генплані з вбудованими в рівні першого поверху нежитловими приміщеннями комерційного призначення на АДРЕСА_3 , укладеного між ТзОВ «Фінансова компанія «Ескомбуд - Інвест» (управитель) та ОСОБА_1 (довіритель), від імені якого діяла ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_3 , дав свою згоду на участь у фонді фінансування будівництва виду А. Об`єктом інвестування є квартира: будівельний номер АДРЕСА_1 .
За цим договором ОСОБА_1 (довіритель) приймає на себе зобов`язання виконувати правила фонду та передати ТзОВ «Фінансова компанія «Ескомбуд -Інвест» (управитель) в обсягах та на умовах цього договору кошти в управління з метою отримання у власність об`єкта інвестування, визначеного у пункті 6 договору. (пункт 2 договору).
Управитель приймає від довірителя кошти в управління та відповідно до правил фонду і цього договору перераховує частину цих коштів для фінансування будівництва, решиа коштів залишається в управлінні управителя. (пункт 3 договору).
Після отримання від довірителя коштів управитель закріплює за довірителем об`єкт інвестування та видає довірителю свідоцтво про участь у фонді. (пункт 4 договору).
Довірителем за договором про участь у Фонді фінансування будівництва у договорі зазначений ОСОБА_1 , від імені якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяла ОСОБА_3 , яка оплачувала кошти і підписувала документи на підставі довіреності.
Матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов вищезгаданого договору внесення коштів на рахунок управителя і підписання документів за договором вчинялись ОСОБА_3 на підставі довіреності. 
Судом першої інстанції встановлено, і підтверджується матеріалами справи, що у період із 17.02.2021 року до 08.06.2022 року ОСОБА_3 , яка діяла від імені ОСОБА_1 , сплачувала кошти на рахунок фонду фінансування будівництва згідно з умовами договору № 16-Р4 від 17.02.202 про участь у фонді фінансування будівництва, зокрема:
17.02.2021 року ОСОБА_3 здійснила зарахування готівкових коштів на свій власний рахунок клієнта в сумі 621 050 гривень, з якого в той же день на рахунок ГОВ «ФК «Екскомбуд-Інвест» сплатила 618 520 гривень з призначенням платежу перерахування грошових коштів на рахунок фонду "фінансування будівництва згідно Договору № 16-P4 Р4 про участь у ФФБ відЛ 7.02.2021 року від ОСОБА_3 , а також 2 000 гривень з призначенням платежу винагорода за послуги Управителя фонду фінансування будівництва згідно Договору № 16-Р4 від 17.02.2021 року від ОСОБА_3 .
11.05.2021року ОСОБА_3 здійснила зарахування готівкових коштів на свій власний рахунок клієнта в сумі 39 692 гривні, з якого в той же день на рахунок ТОВ «ФК «Екскомбуд-Інвест» сплатила 39 480 гривень з призначенням платежу перерахування грошових коштів на рахунок фонду фінансування будівництва згідно Договору № 16-Р4 JP4 про участь у ФФБ від 17.02.2021 року від ОСОБА_3 .
19.08.2021року ОСОБА_3 сплатила на рахунок ТОВ «ФК «Екскомбуд-Інвест» 39 480 гривень з призначенням платежу перерахування грошових коштів на рахунок фонд}' фінансування будівництва згідно Договору за купівлю квартири № 16-Р4 від 17.02.2021 року від ОСОБА_3 .
05.11.2021року ОСОБА_3 здійснила зарахування готівкових коштів на свій власний рахунок клієнта в сумі 79 420 гривень, з якого в той же день на рахунок ТОВ «ФК «Екскомбуд-Інвест» сплатила 79 000 гривень з призначенням платежу перерахування грошових коштів на рахунок фонду фінансування будівництва згідно Договору № 16-Р4 про участь у ФФБ від 17.02.2021 року від ОСОБА_3 .
21.02.2022року ОСОБА_3 здійснила зарахування готівкових коштів на свій власний рахунок клієнта в сумі 75 390 гривень, з якого в той же день на рахунок ТОВ «ФК «Екскомбуд-Інвест» сплатила 75 000 гривень з призначенням платежу перерахування грошових коштів на рахунок фонду фінансування будівництва згідно Договору № 16-Р4 про участь у ФФБ від 17.02.2021 року від ОСОБА_3 .
08.06.2022року ОСОБА_1 сплатив на рахунок ТОВ «ФК «Екскомбуд-Інвест» 68 930,40 гривень з призначенням платежу перерахування грошових коштів на рахунок фонду фінансування будівництва згідно Договору № 16-Р4 про участь у ФФБ від 17.02.2021 року від ОСОБА_1 .
У зв`язку з проведеними оплатами в період з 24.02.2021 року до 09.06.2022 року ТОВ «Фінансова компанія «Екскомбуд-Інвест» видала шість свідоцтв про участь у Фонді фінансування будівництва на ім`я ОСОБА_3 , яка діяла на підставі вищезгаданої довіреності від імені, на той час її чоловіка, ОСОБА_1 , у графах про отримання свідоцтв від імені довірителя проставлені підписи позивачки ОСОБА_3 .
Перед введенням будинку в експлуатацію ТОВ «Фінансова компанія «Екскомбуд-Інвест» видала довідку № 16-Р4 щодо проведення остаточних розрахунків, згідно з якою фактична загальна площа об`єкту інвестування згідно технічного паспорту складала 70,6 кв м
В подальшому, 09.06.2022року, між ОСОБА_3 , з однієї сторони і ТОВ «Фінансова компанія «Екскомбуд-Інвест» з іншої сторони було укладено договір № 16-Р4 уступки майнових прав на нерухомість.
Предметом цього договору є уступка майнових прав управителя на набуття у власність приміщення у наступному об`єкті будівництва: багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_2 на генплані з вбудованими в рівні першого поверху нежитловими приміщеннями комерційного призначення на АДРЕСА_3 (п. 1.1 Договору).
За п. 1.2 договору управитель зобов`язується передати, а довіритель прийняти оплачене ним відповідно до умов Договору про участь у Фонді фінансування будівництва виду «А» № 16-Р4 від 17.02.2021 року наступне приміщення: об`єкт інвестування квартира, будинок 4, поверх 3, кількість кімнат 2, номер квартири АДРЕСА_7 , попередньо визначено 69,94 кв м.
За п. 2.2 Договору укладення цього договору підтверджує внесення довірителем 100% оплати закріпленого за ним об`єкту інвестування.
За п. 2.3 Договору право власності довірителя на квартиру, зазначену у п. 1.2 цього договору, встановлюється з моменту оформлення забудовником права власності після здачі об`єкту будівництва в експлуатацію.
Судом першої інстанції встановлено, що будинок, у якому знаходилась спірна квартира, був прийнятий в експлуатацію як закінчений будівництвом об`єкт, реєстраційний номер в Єдиній державної електронної системи у сфері будівництва ЛВ122230203234, дата реєстрації в Єдиній державної електронної системи у сфері будівництва 07.02.2023 року.
Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
За ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Відповідно до ст. 68 цього Кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільно: сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України).
За ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права визнаються речовими правами.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.
            На думку колегії суддів суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на підставі Договору від 17.02.2021 року № 16-Р4 про участь у Фонді фінансування будівництва виду «А» створеного для фінансування будівництва багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 на генплані з вбудованими в рівні першого поверху нежитловими приміщеннями комерційного призначення на АДРЕСА_3 , укладеного між ТзОВ «Фінансова компанія «Ескомбуд - Інвест» (управитель) та ОСОБА_1 (довіритель), від імені якого діяла ОСОБА_3 , і позивачка ОСОБА_3 і відповідач ОСОБА_1 набули майнові права на об`єкт інвестування за час перебування у шлюбі. 
І оскільки суд першої інстанції вважав доведеним те, що за час перебування у шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за спільні кошти придбали майнові права на об`єкт інвестування – квартиру АДРЕСА_6 , то обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що такі є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
З такими висновками суду, а також з висновком суду першої інстанції про те, що до припинення подружнього життя та звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мали рівні майнові права на об`єкт інвестування квартири, що слід вважати спільним майном подружжя, погоджується і представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , про що зазначає у поданій ним апеляційній скарзі. 
Тобто, саме майнові права на об`єкт інвестування квартири АДРЕСА_6 є спільним майном колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який вважав безпідставними посилання представника відповідача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_5 на те, що позивачка не мала власних коштів, а кошти на квартиру були отримані ОСОБА_1 від його батька за договором позики, та вважає їх такими, що не спростовують твердження ОСОБА_3 про те, що майнові права на квартиру оплачувалися за рахунок спільних коштів подружжя, а не за позичені у батька кошти. 
Аналогічні доводи апелянта, представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , що зазначені у поданій ним апеляційній скарзі, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає доведеним належними та допустимими доказами придбання колишнім подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за час перебування у шлюбі майнових прав на квартиру АДРЕСА_6 за їх спільні кошти, та вважає безпідставними та недоведеними належними та допустимими доказами твердження ОСОБА_1 про придбання майнових прав на об`єкт інвестування, вищезазначену квартиру, за рахунок його особистих коштів, отриманих в позику від батька.
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вірно зазначив, що на момент розлучення ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_1 не належало право власності на об`єкт інвестування, яким є квартира АДРЕСА_6 , і що до 11.11.2022 року йому належали лише майнові права на квартиру, і оскільки майнові права на квартиру набуті за час шлюбу, то такі є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . 
З огляду на положення статті 70 СК України, згідно з якою у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 належить частка майнових прав. 
Документально підтверджено, що колишнім подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_1 сплачено кошти на рахунок фонду фінансування будівництва згідно з договором №16-Р4 від 17.02.2021 року про участь у фонді фінансування будівництва 920410.40 грн., частка становить 460205.20 грн. 
Встановивши, що на момент звернення позивачки із позовом право власності на закінчений будівництвом об`єкт зареєстрований за неповнолітньою дитиною ОСОБА_5 – ОСОБА_6 , дійшовши висновку, що спільним майном подружжя, яке підлягає поділу, слід вважати саме майнові права на об`єкт інвестування, суд першої інстанції вважав, що законним і справедливим рішенням буде відшкодування відповідачем ОСОБА_1 позивачці ОСОБА_3 частки вартості об`єкта інвестувнаня, коштів, які були внесені на придбання майнових прав на об`єкт інвестування за час перебування у шлюбі – в розмірі 460205 грн. 20 коп., в порядку поділу спільного майна подружжя.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції взяв до уваги те, що квартира є об`єктом інвестування в об`єкті будівництва, який лише після заверешення будівництва стає окремим майном, а до завершення будівництва проінвестованого об`єкта нерухомого майна та прийняття його в експлуатацію інвестору належить не право власності на цей об`єкт, а майнові права на нього. 
Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
У частині другій статті 331 ЦК України зазначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Правовідносини сторін договору про фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулюються Законом України від 19 червня 2003 року № 978-1У «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» (далі - Закон № 978-ІУ) та Законом України від 18 вересня 1991 року № 1560- XII «Про інвестиційну діяльність» (даті - Закон № 1560-ХІІ).
Відповідно до частини п`ятої статті 7 та статті 4 Закону № 1560-ХІІ інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права).
У статті 2 Закону № 978-ІУ вказано, що об`єкт інвестування після завершення будівництва стає окремим майном.Тобто після завершення будівництва та здачі будинку в експлуатацію квартира як окремий об`єкт цивільних правовідносин ще не існує і набуває юридичного статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно: до чинного законодавства. Для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва на новозбудований об`єкт нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, заявник, зокрема, подає: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за нею об`єкта будівництва, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо) (у разі придбання майнових прав на об`єкт нерухомості документом, що підтверджує набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є договір купівлі-продажу майнових прав); довідку (виписку) із переліку осіб, які брали участь в інвестуванні (фінансуванні) об`єкта будівництва та за якими здійснюється державна реєстрація прав, видану особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва), про участь заінтересованої особи в інвестуванні (фінансуванні) об`єкта будівництва (у тому числі шляхом купівлі-продажу майнових прав); технічний паспорт на об`єкт інвестування (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо); завірені особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва), копії (крім випадків подання оригіналів таких документів особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва): документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку (крім випадків реконструкції об`єктів нерухомого майна без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів у плані); документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності на об`єкт нерухомого майна до проведення його реконструкції (у разі проведення реконструкції об`єкта нерухомого майна); документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (крім випадку, коли в результаті реконструкції об`єкта нерухомого майна його адреса не змінилася) (пункт 50 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 -року № 868).
У пункті 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, встановлено, що для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо); технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) вказано, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92, 93, 95 постанови).
При розгляді справи Велика Палата Верховного Суду керувалася тим, що, укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.
Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації, оскільки жодних виключень щодо необхідності державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, як передбачено в частині першій статті 182 та частині другій статті 331 ЦК України для новоствореної речі, якою є квартира в новозбудованому будинку, цивільне законодавство не містить.
Захист прав на новостворене майно, прийняте в експлуатацію, в разі невизнання відповідачем прав позивача на спірне майно, здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист здійснюється на загальних засадах цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушено, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18.
Способи захисту права, обрані позивачем та застосовані судом, повинні найбільш ефективно поновлювати порушені права, а специфіка інвестування в об`єкти будівництва та визначення новоствореного майна як об`єкта захисту права, відмінного від майнових прав на етапі укладення договорів про інвестування в будівництво, які мають різні назви, повинні тлумачитися на користь тієї особи, права якої порушено.
Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_3 просила визнати недійсним договір про відступлення права вимоги (цесії) від 11 листопада 2022 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 ; визнати недійсною додаткову угоду від 11 листопада 2022 року до договору № 16-Р4 від 17 лютого 2021 року, укладену між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ТОВ «Фінансова компанія «Екскомбуд-Інвест»; визнати недійсним договір уступки майнових прав на нерухомість №16-Р4 від 15 листопада 2022 року, укладений між ОСОБА_5 і ТОВ «Фінансова компанія «Екскомбуд-Інвест».
Матеріалами справи підтверджується і встановлено судом першої інстанції, що 11.11.2022 року між відповідачем ОСОБА_1 (цедент) і відповідачкою ОСОБА_5 (цесіонарій) було укладено договір відступлення права вимоги (цесії), за п. 1 якого цедент відступає, а цесіонарій набуває право вимоги, належне цедентові, і стає довірителем за договором № 16-Р4 від 17.02.2021 року про участь у Фонді фінансування будівництва виду «А» створеного для фінансування будівництва багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 на генплані з вбудованими в рівні першого поверху нежитловими приміщеннями комерційного призначення на АДРЕСА_3 , укладеного між цедентом і ТОВ «Фінансова компанія «Екскомбуд-Інвест».
Додатковою угодою від 11.11.2022 року до Договору № 16-Р4 від 17.02.2021 року про участь у Фонді фінансування будівництва виду «А» створеного для фінансування будівництва багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 на генплані з вбудованими в рівні першого поверху нежитловими приміщеннями комерційного призначення на АДРЕСА_3 відповідачі замінили відомості та реквізити про «Довірителя» із ОСОБА_1 на ОСОБА_5 , а також встановили винагороду за оформлення уступки права вимоги.
15.11.2022року між ОСОБА_5 , з однієї сторони, і ТОВ «Фінансова компанія «Екскомбуд-Інвест», з іншої сторони було укладено Договір № 16-Р4 уступки майнових прав на нерухомість, предметом якого є уступка майнових прав управителя на набуття у власність приміщення у наступному об`єкті будівництва: багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_2 на генплані з вбудованими в рівні першого поверху нежитловими приміщеннями комерційного призначення на АДРЕСА_3 .
У березні 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «Екскомбуд-Інвест» видано довідку № 16-Р4 щодо проведення остаточних розрахунків, згідно з якою фактична загальна площа об`єкту інвестування згідно технічного паспорту складає 70,6 кв м., після чого відповідно до Договору про участь у Фонді фінансування будівництва виду «А» № 16-Р4 від 17.02.2021 року було проведено перерахунки оплати за об`єкт інвестування відповідно до збільшення фактичної загальної площі об`єкта інвестування відносно проектної площі такого об`єкта.
Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю видано сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, а саме будівництво багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 на генплані з вбудованими в рівні першого поверху нежитловими приміщеннями комерційного призначення на АДРЕСА_3 . Реєстраційний номер в Єдиній державної електронної системи у сфері будівництва ЛВ122230203234, дата реєстрації в Єдиній державної електронної системи у сфері будівництва 07.02.2023 року.
Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Статтями 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Частина 1 статті 216 ЦК України передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана пвернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді,коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одердаено за цінами, які існують на момент відшкодування.
Тобто, наслідком недійсності договору є двостороння реституція.
Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. 
Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину.
Заявляючи позовні вимоги про визнання недійсними вищезгаданих оспорюваних позивачкою договорів, правовим наслідком яких у разі їх задоволення є двохстороння реституція, інтерес ОСОБА_3 полягає у тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу ОСОБА_1 , якими є майнові права на об`єкт інвестування, яким є квартира АДРЕСА_6 , що мав певну вартість та розмір внесених подружжям коштів.
Колегія суддів вважає, що задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсними договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11 листопада 2022 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 ; визнання недійсною додаткової угоди від 11 листопада 2022 року до договору № 16-Р4 від 17 лютого 2021 року, укладеної між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ТОВ «Фінансова компанія «Екскомбуд-Інвест»; визнання недійсним договору уступки майнових прав на нерухомість №16-Р4 від 15 листопада 2022 року, укладеного між ОСОБА_5 і ТОВ «Фінансова компанія «Екскомбуд-Інвест», у яких вона не є стороною, матиме наслідком те, що ОСОБА_1 будуть належати майнові права на об`єкт інвестування, яким квартира АДРЕСА_6 , а не сама квартира, як окремий самостійний об`єкт.
Вважаючи, що спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , яке підлягає поділу в порядку поділу спільного майна подружжя, є саме майнові права на об`єкт інвестування, і те, що на момент звернення позивачки до суду право власності на об`єкт нерухомості – квартиру АДРЕСА_7 належить неповнолітній ОСОБА_6 , суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про витребування частки квартири АДРЕСА_6 .
Як вбачається з резолютивної частини оскаржуваного рішення суду, суд першої інстанції визнав об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 майнові права на об`єкт інвестування – квартиру АДРЕСА_5 площею 69.94 кв.м, тобто, визнав спільним майном подружжя майнові права на квартиру, що є об`єктом інвестування, а не квартиру АДРЕСА_6 , як окремий об`єкт.
Слід зазначити, що рішення суду в цій частині апелянтом, представником ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , не оскаржується, а відтак апелянт погодився з рішенням суду першої інстанції про те, що спільним майном подружжя є саме майнові права на об`єкт інвестування. 
Апелянт, представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , в апеляційній просить змінити рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 вартість частки об`єкту інвестування – квартири в сумі 460205.20 грн. в порядку поділу спільного майна подружжя. 
З оскаржуваного рішення суду вбачається, що суд першої інстанції в резолютивній частині рішення суду не зазначив щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги (цесії) від 11 листопада 2022 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 ; визнання недійсною додаткової угоди від 11 листопада 2022 року до договору № 16-Р4 від 17 лютого 2021 року, укладеної між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ТОВ «Фінансова компанія «Екскомбуд-Інвест»; визнання недійсним договору уступки майнових прав на нерухомість №16-Р4 від 15 листопада 2022 року, укладеного між ОСОБА_5 і ТОВ «Фінансова компанія «Екскомбуд-Інвест»; визнання за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 ; витребування 1/2 частки квартири АДРЕСА_4 із володіння ОСОБА_6 у власність ОСОБА_3 , хоча в мотивувальній частині зазначив підстави для відмови в задоволенні цих позовних вимог, у зв`язку з чим справа направлялася до суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення суду. 
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 березня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 майнові права на об`єкт інвестування – квартиру АДРЕСА_5 пл. 69.94 кв.м.
В порядку поділу спільного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 вартість 1/2 частки об`єкту інвестування – квартири АДРЕСА_1 , площею 69.94 кв.м. в сумі 460 205,20 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір в розмірі 2302.50 грн.
У задоволенні позовних вимог про визнання недійсним Договору відступлення права вимоги (цесії) від 11 листопада 2022 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 ; визнання недійсною Додаткової угоди від 11 листопада 2022 року до договору № 16-Р4 від 17 лютого 2021 року, укладену між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ТОВ «Фінансова компанія «Екскомбуд-Інвест»;
визнання недійсним Договору №16-Р4 уступки майнових прав на нерухомість від 15 листопада 2022 року, укладеного між ОСОБА_5 і ТОВ «Фінансова компанія «Екскомбуд-Інвест»; витребування 1/2 частки квартири АДРЕСА_4 із володіння ОСОБА_6 у власність ОСОБА_3 – відмовлено.
Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 березня 2025 року ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_1 , їх представниками не оскаржується.
В апеляційній скарзі на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 02 липня 2024 року апелянт, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду, а апелянт, представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , в апеляційній скарзі просить змінити оскаржуване рішення суду в частині в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 вартості 1/2 частки об`єкту інвестування – квартири в сумі 460 205,20 грн. в порядку поділу спільного майна подружжя. 
Крім цього, в апеляційній скарзі апелянт, представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 також просить визнати недійсним договір відступлення права вимоги (цесії) від 11 листопада 2022 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 ; визнати недійною додаткову угоду від 11 листопада 2022 року до договору № 16-Р4 від 17 лютого 2021 року, укладену між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ТОВ «Фінансова компанія «Екскомбуд-Інвест»; визнати недійсним договір уступки майнових прав на нерухомість №16-Р4 від 15 листопада 2022 року, укладений між ОСОБА_5 і ТОВ «Фінансова компанія «Екскомбуд-Інвест»; визнати за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 ; витребувати 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 із володіння ОСОБА_6 у власність ОСОБА_3 .
В решті рішення суду першої інстанції просить залишити без змін.
Тобто, апелянт, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , в апеляційній скарзі не просив про скасування рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 липня 2024 року, а лише про його часткову зміну.
Резолютивна частина рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 липня 2024 року не містить висновків суду щодо задоволення чи відмови в задоволенні позовних вимог, які представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить задовольнити, такі висновки суду містяться в резолютивній частиині додаткового рішення суду від 19 березня 2025 року, яке не оскаржується.
З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 та представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Шевечнківського районного суду м.Львова від 02 липня 2024 року не підлягають до задоволення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду та додаткове рішення суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 та апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 – залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 липня 2024 року– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 18.06.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 
Судді: О.М. Ванівський 
Р.П. Цяцяк