ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року 
м. Київ

cправа №  922/2524/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Губенко Н. М. - головуючий, Баранець О. М., Кондратова І. Д.,

за участю секретаря судового засідання - Долгополової Ю. А.,

представників учасників справи:
позивача - Санін А. О.,
відповідача - не з`явився,
третьої особи - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Господарського суду Харківської області
у складі судді Мужичук Ю. Ю.
від 13.12.2024 та
на постанову Східного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Мартюхіна Н. О., Здоровко Л. М., Лакіза В. В.
від 26.03.2025

за позовом  ОСОБА_1  
до Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН" 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:  ОСОБА_2 
про визнання припиненими трудових відносин та виключення запису з відомостей про керівника,
Розпорядженням в. о. заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду № 32.2-01/1449 від 09.07.2025 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу справи № 922/2524/24 у зв`язку із відпусткою судді Вронської Г. О. 
Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.07.2025 для розгляду справи № 922/2524/24 визначено колегію суддів Касаційного господарського суду у наступному складі: головуючий - Губенко Н. М., судді: Баранець О. М., Кондратова І. Д.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН", в якому просила визнати припиненими трудові відносини у зв`язку із звільненням за власним бажанням на підставі частини 1 статті 38 Кодексу законів про працю України з 01.05.2011, а також виключити з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, з розділу "Керівник юридичної особи, а також відомості про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, тощо" відомості про ОСОБА_1 , як керівника (директора) та представника Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН".
Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН" від 29.04.2011 щодо здійснення державної реєстрації змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, пов`язаних із зміною директора Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН", що, за твердженням позивача, є порушенням приписів Конституції України, Кодексу законів про працю України, Закону України "Про господарські товариства", Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" та статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН".
2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій
Товариство з обмеженою відповідальністю "УКН" є юридичною особою, зареєстрованою 07.12.2005, дата запису: 07.12.2005, номер запису: 14801020000019971, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 09.07.2024.

Згідно із даними засновницького протоколу №1 від 25.11.2005 засновниками Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН" є ОСОБА_1 (0,5% статутного капіталу) та ОСОБА_3 (99,5% статутного капіталу). 
В подальшому, як вбачається з протоколу № 9 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН" від 26.09.2007, ОСОБА_3 вийшов із складу учасників Товариства у зв`язку із передачею своїх прав засновника та відступлення своєї частки (у розмірі 1 133 850,00 грн) у статутному капіталі ОСОБА_4 . 
Проте, як вбачається з протоколу №12 від 16.12.2008 та статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН" в новій редакції, зареєстрованого 18.12.2008 за результатами проведення загальних зборів учасників товариства від 16.12.2008, ОСОБА_4 втратив право власності на свою частку внаслідок розірвання договору купівлі-продажу частки корпоративних прав, у зв`язку з чим ОСОБА_3 поновлений та зареєстрований у складі учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН" з часткою 1 133 850,00 грн. Після 18.12.2008 будь-яких змін до статуту не вносилося, в тому числі - щодо складу учасників. 
Згідно із наказом № 1-К від 07.12.2005 ОСОБА_1 вступила на посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН" з 07.12.2005, підстава: рішення загальних зборів від 25.11.2005. До Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесені відомості про ОСОБА_1 як керівника Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН".
15.04.2011 ОСОБА_1 звернулася до Товариства із заявою, в якій просила звільнити її з посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН" з 30.04.2011 (день звільнення, останній робочий день) за власним бажанням.
Як вбачається з протоколу загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН" від 29.04.2011, було проведено збори учасників з визначеним наступним "Порядком денним" вказаних зборів, а саме:
"Питання №1: Розгляд заяви про звільнення з посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН" ОСОБА_1 .
Питання №2: Призначення на посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН" ОСОБА_2 .
Питання №3: Призначення відповідальних осіб на здійснення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі, пов`язаних зі зміною директора Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН".
Загальними зборами учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН" було прийнято наступні рішення:
"Відповідно до заяви ОСОБА_1 про звільнення 30.04.2011 за власним бажанням з посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН" від 15.04.2011, звільнити з посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН" ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 20.08.1998 Харківським РВ УМВС України в Харківській області; адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ).
Обрати директором Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН" ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ; паспорт серії НОМЕР_4 , виданий 24.11.1998 Ленінським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області, адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ) з 01.05.2011.
У зв`язку зі звільненням 30.04.2011 директора Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН" ОСОБА_1 , доручити директору Товариства, з правом повного або часткового передоручення повноважень, здійснити державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі, пов`язані зі зміною директора Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН".
Відповідно до наказу № 4-К від 30.04.2011 на підставі рішення загальних зборів від 29.04.2011, прийнятого за результатами розгляду питання №1 порядку денного - позивача було звільнено з посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН".
Згідно із Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 09.07.2024 керівником юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН", а також відомості про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, зазначено - ОСОБА_1 - керівник, ОСОБА_1 (повноваження: відомості відсутні) - представник.
Реєстраційна справа №1_480_043064_72 Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН", надана Департаментом реєстрації Харківської міської ради, містить відомості про те, що ОСОБА_1 як директор Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН" підписувала та подавала реєстраційні картки про підтвердження відомостей про юридичну особу, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 27.05.2011; від 16.08.2012; від 04.06.2015.
У реєстраційній справі №1_480_043064_72 містяться: довіреність від 25.07.2011 за підписом директора Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН" ОСОБА_1, якою уповноважено Рогач І. В. надати документи до Департаменту державної реєстрації юридичних осіб і фізичних осіб - підприємців Харківської міської ради для здійснення усіх реєстраційних дій і запитів та отримати документи після реєстрації; довіреність від 15.08.2012 за підписом директора Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН" ОСОБА_1, якою уповноважено Сухомлин Д. Ю. надати документи до Департаменту державної реєстрації юридичних осіб і фізичних осіб - підприємців Харківської міської ради для здійснення усіх реєстраційних дій і запитів та отримати документи після реєстрації; доручення від 04.06.2015 за підписом директора Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН" ОСОБА_1, якими уповноважено Мамай Л. І. надати документи до Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції для здійснення усіх реєстраційних дій і запитів та отримання документів після реєстрації.
05.06.2015 ОСОБА_1 звернулася до Державного реєстратора юридичних осіб і фізичних осіб - підприємців Харківської міської ради із заявою про втрату оригіналів установчих документів юридичної особи.
17.12.2021 ОСОБА_1 звернулася до Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН" з вимогою внести відповідні відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо виключення відомостей стосовно позивача, як директора Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН", що направлений листом від 15.11.2021 з описом вкладення та повідомленням про вручення відправлення №6100500657835 на юридичну адресу відповідача: АДРЕСА_3 . Проте вказаний лист відповідачу вручений не був та повернутий позивачу із довідкою поштового відділення: за закінченням терміну зберігання.
Заявою від 27.01.2022, посвідченою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Жидельовою А. Ю., ОСОБА_1 повідомила про вихід зі складу учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН", державним реєстратором внесено відповідні відомості про виключення її зі складу учасників товариства.
3. Короткий зміст судових рішень
Рішенням Господарського суду Харківської області від 13.12.2024 у справі № 922/2524/24 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:
- відповідачем дотримано встановлений порядок звільнення керівника (проведено збори учасників, прийнято рішення про звільнення діючого директора, обрано нового директора, видано наказ про звільнення);
- позовна вимога фактично спрямована на встановлення юридичного факту: визнання припиненими трудових відносин між позивачкою та відповідачем, що відбулося  з 01.05.2011, що є неможливим в господарському судочинстві з урахуванням приписів Господарського процесуального кодексу України;
- судом встановлено, що ОСОБА_1 після прийняття рішення загальними зборами учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН" від 29 квітня 2011 року, з якого на її думку припинилися трудові відносини із Товариством з обмеженою відповідальністю "УКН", вчиняла певні дії з боку Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН", як його керівник, а саме подавала підтвердження відомостей про юридичну особу, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань та неодноразово надавала довіреності від вказаного товариства, що вказує про те, що позивач фактично не припинила своїх повноважень, як директор товариства. Новообраний директор ОСОБА_2 до виконання обов`язків директора Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН" не приступив. Вказане унеможливлює визнання припиненими трудових відносин між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "УКН" у зв`язку із звільненням за власним бажанням на підставі частини 1 статті 38 Кодексу законів про працю України, з 01.05.2011;
- прийняття судового рішення з констатацією визнання припиненими відносин керівника з товариством з дати, що минула, породжуватиме юридичну невизначеність в частині моменту припинення повноважень директора, оскільки в період з 01.05.2011 по день набрання законної сили рішенням суду у даній справі в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 значиться директором (керівником) відповідача;
- суд критично оцінює пояснення позивачки щодо підписання документів в якості директора Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН" протягом декількох років після дати звільнення, оскільки вони не ґрунтуються на законі та суперечать її статутним обов`язкам як одного із засновників юридичної особи, зокрема статтям 72, 78, 79 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН"; 
-  у даному випадку відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги щодо припинення трудових відносин між ОСОБА_1 з Товариством з обмеженою відповідальністю "УКН" у зв`язку із звільненням за власним бажанням на підставі частини 1 статті 38 Кодексу законів про працю України, з 01.05.2011;
- обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним, оскільки не приведе до того результату, на який спрямована мета позивача: виключення відомостей щодо себе як директора Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН" з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.  Ефективним способом захисту прав позивача буде вимога зобов`язати відповідача здійснити державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі, пов`язані зі зміною директора Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН". Однак, вказана вимога ОСОБА_1 заявлена не була.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про виключення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відомостей про позивача як керівника (директора)/представника відповідача, позивач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.
Східний апеляційний господарський суд, з огляду на приписи частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, рішення суду першої інстанції переглядав лише в оскаржуваній частині.
Постановою від 26.03.2025 Східний апеляційний господарський суд залишив без змін рішення Господарського суду Харківської області від 13.12.2024 у справі № 922/2524/24.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
- очікуваною, добросовісною поведінкою ОСОБА_1 після припинення трудових відносин із Товариством з обмеженою відповідальністю "УКН" мали бути дії із невідкладного звернення до відповідача з вимогою про виконання рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН" від 29.04.2011 щодо здійснення державної реєстрації змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, пов`язаних із зміною директора Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН";
- проте, як вбачається з матеріалів справи, таку вимогу було направлено позивачем більше ніж через 10 років після припинення трудових відносин із товариством, а саме, 17.11.2021, а до суду із позовом у даній справі ОСОБА_1 звернулася у 2024 році, тобто після спливу тривалого часу після невиконання відповідачем зазначеної вимоги;
- до будь-яких реєстраційних органів позивач взагалі не звертався. Після припинення трудових відносин із Товариством з обмеженою відповідальністю "УКН" ОСОБА_1 тривалий час неодноразово діяла у відносинах з державним реєстратором саме як директор товариства. Водночас матеріали реєстраційної справи не містять будь-яких звернень ОСОБА_1 від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН" з заявою щодо внесення відомостей про зміну директора товариства, та, відповідно, будь-яких доказів розгляду державним реєстратором її звернень та відмови державного реєстратора у вчиненні такої дії, що могло б бути підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з відповідним позовом до державного реєстратора;
- наявність обов`язку щодо вчинення цих дій у нового директора товариства ( ОСОБА_2 ) не спростовує тих обставин, що саме ОСОБА_1 , навіть після припинення трудових відносин з товариством, фактично здійснювала обов`язки його керівника, зокрема, пов`язані з внесенням відомостей про товариство до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Це суттєво вказує на ті обставини, що ОСОБА_1 брала повноцінну участь у всіх відносинах підприємства з управління його діяльністю, і в матеріалах справи відсутні будь-які докази реалізації (протягом більше ніж 10 років) рішення загальних зборів товариства щодо формування, змінення виконавчого органу підприємства та припинення повноважень ОСОБА_1 як директора;
- твердження позивача про відсутність у ОСОБА_1 документів, необхідних для державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, на думку колегії суддів, не є переконливими аргументами, оскільки позивачем не доведено неможливості отримання таких документів у Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН", від імені якого ОСОБА_1 тривалий час діяла, в тому числі й у правовідносинах з державним реєстратором;
- колегія суддів вважає необґрунтованими посилання позивача в апеляційній скарзі на неможливість внести зміни про керівника Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН" до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, після прийняття рішення загальними зборами товариства про звільнення позивача з посади, а також на те, що невчинення цих дій стало наслідком виключно бездіяльності відповідача, оскільки до цього суттєво призвела поведінка самої ОСОБА_1 ; 
- колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такий спосіб захисту не є ефективним, оскільки не призведе до того результату, на який спрямована мета позивача: виключення відомостей щодо себе як директора Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН" з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Натомість ефективним способом захисту прав позивача буде вимога зобов`язати саме відповідальну особу здійснити державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі, пов`язані зі зміною директора Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН", однак вказана вимога ОСОБА_1 заявлена не була;
- проте, ОСОБА_1 також не визначила державного реєстратора відповідачем за даним позовом, незважаючи на те, що позовна вимога про виключення відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань звернена саме до державного реєстратора, а не до Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН", при цьому позивач не стверджував про порушення державним реєстратором прав ОСОБА_1 Зазначене також свідчить про неналежність та неефективність обраного позивачем способу захисту;
- як обґрунтовано зазначив місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні із посиланням на заявницький принцип, на якому базується державна реєстрація (стаття 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань"), а також на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі №758/1861/18, суд не вправі втручатися у діяльність органу державної реєстраційної служби, зобов`язуючи його вносити будь-які відомості до єдиного державного реєстру.
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи
ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить:
- постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.03.2025 у справі № 922/2524/24 скасувати повністю; 
- рішення Господарського суду Харківської області від 13.12.2024 у справі № 922/2524/24 скасувати в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про виключення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, з розділу "Керівник юридичної особи, а також відомості про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, тощо" відомості про ОСОБА_1, як керівника (директора) та представника Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН"; 
- в цій частині ухвалити нове рішення, яким виключити з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, з розділу "Керівник юридичної особи, а також відомості про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, тощо" відомості про ОСОБА_1, як керівника (директора) та представника Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН"; 
- в іншій частині рішення Господарського суду Харківської області від 13.12.2024 у справі № 922/2524/24 залишити без змін.
Скаржник підставою касаційного оскарження рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції зазначив пункти 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме:
- суди першої та апеляційної інстанцій застосували положення пункту 4 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань", статті 15, 16 Цивільного кодексу України (щодо обов`язку суду застосувати ефективний спосіб захисту порушеного права, що передбачає спроможність судового рішення (за наслідками його виконання) призвести до усунення невизначеності у праві позивача та реально відновити права та законні інтереси особи, на захист яких було подано відповідний позов, незважаючи на те, що законом передбачено інший спосіб захисту порушеного права у спірних правовідносинах), без урахування висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 10.09.2020 у справі № 904/3368/18, від 10.11.2021 у справі № 910/8060/19, від 02.02.2022 у справі № 910/18962/20, у подібних правовідносинах; 
- суди першої та апеляційної інстанцій застосували положення пункту 4 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань", статті 15, 16 Цивільного кодексу України, статтю 43 Конституції України, за умови відсутності висновків Верховного Суду щодо того яким (окрім заявленого позивачем) є належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача в аналогічних за фактичними обставини та аналогічних за змістом правовідносинах: існування юридичного факту припинення трудових правовідносин з директором товариства, відсутність зв`язку з особами уповноваженими на внесення змін до реєстру юридичних осіб, об`єктивна неможливість внести зміни самостійно (позивач не є заявником: уповноваженим на вчинення реєстраційної дії або засновником товариства).
5. Позиція Верховного Суду
Згідно із статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
Предметом даного касаційного перегляду є судові рішення у справі № 922/2524/24  в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "УКН"  про виключення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відомостей про позивача як керівника (директора)/представника відповідача.
Отже, відповідно до вимог статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції переглядає оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України
Як зазначалося раніше, касаційне провадження у справі відкрито, зокрема відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
Отже, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Верховний Суд також неодноразово зазначав, що не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис необхідно визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України та пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, таку подібність необхідно оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.
Враховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Проаналізувавши висновки, що викладені у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник у своїй касаційній скарзі, Суд зазначає таке.
Так, у справі № 904/3368/18, яка переглядалась Верховним Судом, предметом спору були вимоги про визнання незаконними дії та бездіяльність, відшкодування майнової шкоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі 1-6 стверджують, що будучи добросовісними набувачами нерухомого майна, законно та обґрунтовано вважали, що належним чином набули право власності на нерухоме майно за договорами купівлі-продажу; в подальшому майно було втрачено Позивачами з підстав, які були обумовлені діями комунальних підприємств-продавців майна і відповідача, що полягали у послідовному прийнятті ним низки суперечливих рішень щодо нерухомого майна. Судом першої інстанції позов задоволено частково. Судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення про відмову у позові. Верховний Суд, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції, виходив  з того, що встановлення апеляційним судом факту відсутності порушеного права позивача на захист якого було подано позов у даній справі є підставою для відмови у позові.
У справі № 910/8060/19, яка переглядалась Верховним Судом, предметом спору були вимоги про   визнання протиправними та скасування рішень державного реєстратора. На обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що оспорювані рішення державного реєстратора є протиправними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки їх прийнято на підставі неналежних документів, поданих суб`єктом, який не був наділений правом на звернення з відповідними заявами про припинення іпотек і заборон. Суд першої інстанції ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову у зв`язку із тим, що обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним. Апеляційний господарський суд ухвалив постанову, якою скасував вищевказане рішення місцевого господарського суду; ухвалив нове рішення про задоволення позову повністю на тій підставі, що на час ухвалення оскаржуваного рішення у цій справі такого способу захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому визнав помилковим посилання суду першої інстанції на те, що позивачем не було пред`явлено вимог щодо скасування записів, внесених до Реєстру на підставі оспорюваних рішень державного реєстратора. Верховний Суд, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд в суд апеляційної інстанції, виходив з того, що: - передчасним є висновок апеляційного господарського суду про відновлення права, на захист якого позивачем подано цей позов. Відповідно викликають сумнів обставини про те, що оспорювані рішення реєстратора порушують право позивача на мирне володіння майном відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції; - при цьому суд апеляційної інстанції належним чином не дослідив, чи є визнання протиправними та скасування оспорюваних рішень державного реєстратора достатнім та необхідним для відновлення відповідних прав позивача, на захист яких поданий позов у справі, що розглядається, з урахуванням, зокрема, принципу процесуальної економії та повноти судового захисту, або ж такий захист потребуватиме звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
У справі № 910/18962/20, яка переглядалась Верховним Судом, предметом спору були вимоги про   визнання векселів такими, що не мають вексельної сили. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що видані 04.08.2020 ТОВ "ПК "Пром Експорт" прості документарні векселі АА 2855202, АА 2855203, АА 2855204, АА 2855205, АА 2855206, АА 2855207, АА 2855208, АА 2855209, АА 2855210, АА 2849845 не мають вексельної сили, оскільки були вчинені без дотримання вимог статті 4, абзацу 2 частини 5 статті 5 Закону України "Про обіг векселів в Україні" та статті 75 Конвенції, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі. Позивач вказує, що у нього існують правомірні очікування щодо повернення у його власність нерухомого майна, яке вибуло на підставі оспореного ним судового рішення у іншій справі, та яке, на момент звернення з цим позовом, зареєстроване за ТОВ "ПК "Пром Експорт". Позивач вважає, що дії відповідачів, зокрема щодо вчинення спірних векселів, направлені на створення штучної заборгованості ТОВ "ПК "Пром Експорт" перед його кредиторами, які мають на меті заволодіти вказаним майном Банку у процедурі примусового виконання судових рішень, що унеможливить повернення такого майна позивачу. Судами першої та апеляційної інстанцій у задоволенні позову відмовлено. Верховний Суд залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції виходив з того, що належним та ефективним способом захисту прав неволодіючого майном власника до незаконно вододіючої цим майном особи, буде звернення до суду з позовом про витребування майна, тоді як, обраний позивачем спосіб захисту у справі   № 910/18962/20, не здатний поновити його права на спірний майновий комплекс, що в свою чергу, свідчить про неефективність такого способу захисту. 
Отже, у справі, що переглядається, на відміну від справ №№ 904/3368/18, 910/8060/19, 910/18962/20, зовсім інші предмет, підстави позову, зміст позовних вимог, матеріально-правове регулювання спірних правовідносин та встановлені фактичні обставини.
Таким чином, проаналізувавши зміст постанов Верховного Суду (на які посилається скаржник), за критеріями подібності, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, колегія суддів дійшла висновку про неподібність цих справ за змістовним критерієм. Відтак, правовідносини у справах № № 904/3368/18, 910/8060/19, 910/18962/20, на які посилається скаржник, та у справі, що переглядається, не є релевантними за критеріями подібності. 
Разом з тим, Суд також враховує, що цитування скаржником окремих висновків, наведених у постановах Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.12.2024 у справі № 925/473/24, від 08.10.2024 у справі № 922/4356/23).
Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, що, в свою чергу, є підставою для закриття касаційного провадження в цій частині відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України.
Стосовно підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України
За змістом пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту наведеного убачається, що вказана процесуальна норма спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору. При цьому формування правового висновку не може ставитись у пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними статтею 300 Господарського процесуального кодексу України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України скаржник повинен чітко вказати яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо питання застосування пункту 4 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань", статті 15, 16 Цивільного кодексу України, статтю 43 Конституції України щодо того яким (окрім заявленого позивачем) є належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача в аналогічних за фактичними обставини та аналогічних за змістом правовідносинах: існування юридичного факту припинення трудових правовідносин з директором товариства, відсутність зв`язку з особами уповноваженими на внесення змін до реєстру юридичних осіб, об`єктивна неможливість внести зміни самостійно (позивач не є заявником: уповноваженим на вчинення реєстраційної дії або засновником товариства).
Надаючи оцінку зазначеним аргументам ОСОБА_1 Суд зазначає наступне.
Відповідно до частин 1, 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.   У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц та пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18).
Застосування   конкретного   способу захисту цивільного права або інтересу   залежить   як від   змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа,   так і   від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес   мають бути   захищені судом у спосіб, який   є ефективним,   тобто   таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так самовстановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland)).
Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland)).
У рішенні від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" ЄСПЛ зазначав, що засіб захисту, що вимагається, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).
Розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.
Однак,   якщо   обраний позивачем спосіб захисту   не передбачений законом або договором,   проте   є ефективним   та не   суперечить   закону, а закон або договір у свою чергу   не визначають   іншого   ефективного способу захисту,   то   порушене право позивача   підлягає   захисту обраним ним способом.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача   (аналогічний висновок викладено в пункті 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).
Попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу (такий правовий висновок викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2018 у справі № 902/1592/15, від 18.03.2019 у справі № 908/1165/17, від 05.06.2019 у справі № 909/452/18, від 26.01.2021 у справі № 923/722/19, від 26.09.2023 у справі № 910/2392/22, від 07.11.2023 у справі № 909/869/22).
Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» судові рішення, що набрали законної сили, є підставою для проведення державної реєстрації та інших реєстраційних дій. При цьому даною нормою статті визначено перелік рішень, які можуть бути ухвалені судом, а саме: визнання повністю або частково недійсними рішень засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу; визнання повністю або частково недійсними змін до установчих документів юридичної особи; заборони (скасування заборони) вчинення реєстраційних дій; накладення/зняття арешту корпоративних прав; зобов`язання вчинення реєстраційних дій; скасування реєстраційної дії/запису в Єдиному державному реєстрі; виділу юридичної особи; провадження у справах про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, прийнятих відповідно до   Закону України   "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"; припинення юридичної особи, що не пов`язано з банкрутством юридичної особи; відміни державної реєстрації припинення юридичної особи; припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, що не пов`язано з банкрутством юридичної особи; відміни державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця; відміни в порядку апеляційного/касаційного оскарження судового рішення, на підставі якого вчинено реєстраційну дію.
У постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі № 758/1861/18 зроблено висновок (який врахували суди приймаючи оскаржувані рішення) про те, що суд апеляційної інстанції помилково задовольнив вимогу позивача про виключення з   Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про директора, оскільки суд не вправі втручатися у діяльність органу державної реєстраційної служби, зобов`язуючи його вносити будь-які відомості до єдиного державного реєстру.
У постанові Верховного Суду від 21.06.2018 у справі № 589/5266/16-ц зроблено висновок про те, що вимога позивача про виключення з   Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відомостей про юридичну особу не відповідає приписам законодавства, зокрема статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».
Отже, Верховним Судом вже сформовано висновки щодо належності та ефективності такого способу захисту як виключення з   Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відомостей про юридичну особу.
В свою чергу висновок судів попередніх інстанцій щодо неефективності обраного позивачем у даній справі способу захисту відповідає зазначеним висновкам Верховного Суду.
При цьому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що належним та ефективним способом захисту у даному випадку є зобов`язання вчинення реєстраційних дій, які позивачем не заявлені.
Обрання позивачем   неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155).
Отже, доводи скаржника не знайшли свого підтвердження, що виключає   необхідність формування судом касаційної інстанції висновків щодо застосування статті 43 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, пункту 4 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань", які просить зробити скаржник.
Таким чином, підстава касаційного оскарження, обґрунтована з посиланням на пункт 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не знайшли свого підтвердження.
6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно із пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 309 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а з підстави касаційного оскарження рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, передбаченої пунктом 3 цієї статті, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення в оскаржуваній частині - без змін, як такі, що ухвалені із додержанням норм права.
7. Судові витрати
З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ :
1. Касаційне провадження у справі № 922/2524/24 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Харківської області від 13.12.2024 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.03.2025 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
2. Касаційну скаргу ОСОБА_1 в частині оскарження рішення Господарського суду Харківської області від 13.12.2024 та постанови Східного апеляційного господарського суду від 26.03.2025 у справі № 922/2524/24 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.
3. Рішення Господарського суду Харківської області від 13.12.2024 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.03.2025 у справі № 922/2524/24 в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                        Н. М. Губенко

Судді                                                                                                    О. М. Баранець

                                                                                                             І. Д. Кондратова