ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 р.	Справа № 480/3491/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Русанової В.Б. ,
за участю секретаря судового засідання Тютюник О.Ю.
представник позивача Сіробаба О.С.
представник відповідача Ступак В.В.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 07.05.2025, головуючий суддя І інстанції: Л.М. Опімах, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602, повний текст складено 07.05.25 року по справі № 480/3491/25
          за позовом     ІНФОРМАЦІЯ_1  
          до    Військової частини НОМЕР_1            
          про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
До Сумського окружного адміністративного суду звернувся ІНФОРМАЦІЯ_2 з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить визнати протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невидачі наказу про притягнення ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державні внаслідок безпідставної виплати додаткової винагороди військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 на суму 1110717,11 грн (один мільйон сто десять тисяч сімсот сімнадцять грн 11 коп.), що встановлено за результатом проведення службового розслідування (від 30.09.2024 № 19768), результати якого оформлені наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 03.10.2024 № 193, та зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 видати наказ про притягнення ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державні внаслідок безпідставної виплати додаткової винагороди військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 на загальну суму 1110717,11 грн (один мільйон сто десять тисяч сімсот сімнадцять грн 11 коп.).
В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначав, що військова частина НОМЕР_2 перебувала на фінансовому забезпеченні в ІНФОРМАЦІЯ_4 . У період з 22.01.2024 до 15.03.2024 Друге територіальне управління внутрішнього аудиту Міністерства оборони України провело перевірку діяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 , за результатами якої складено Аудиторський звіт від 21.03.2024 № 535/31/1. Перевіркою встановлено, що в період з 01.04.2022 до 01.01.2023 частині військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 , які відповідно до Бойового Статуту не є підрозділами бойового порядку, була безпідставно виплачена додаткова винагорода з розрахунку 100000 грн на місяць на загальну суму 3935114,50 грн. За результатами дослідження бойових розпоряджень, виданих за період з 16.04.2022 до 17.12.2022 встановлено, що бойові (спеціальні) завдання військовослужбовцям зазначених підрозділів не визначалися. Вони залучалися лише до окремих організаційно-профілактичних заходів та виконання функціональних посадових обов`язків, які відносяться до питань забезпечення поточної життєдіяльності військової частини (підрозділу) за межами першого та другого ешелонів оборони. Бойові ж завдання визначалися лише для підрозділів першого ешелону оборони. В журналах бойових дій для військової частини НОМЕР_2 інформація про ведення бойових дій підрозділами частини з підрозділами противника відсутня, проте відображено нанесення противником вогневих уражень по місцях розташування підрозділів першого ешелону оборони в період з 01.08.2022 до 07.12.2022. Незважаючи на те, що в бойових наказах (розпорядженнях) завдання, які не пов`язані з підготовкою та веденням воєнних (бойових) дій, або завдання, які передбачені функціональними обов`язками посадових осіб, або завдання, які відносяться до питань життєдіяльності військової частини (підрозділу), зазначатися не можуть, у бойових розпорядженнях військової частини НОМЕР_2 військовослужбовцям небойових підрозділів забезпечення визначались завдання щодо виконання ними функціональних обов`язків або питань життєдіяльності військової частини. З метою уточнення причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення, за фактом безпідставної виплати грошового забезпечення (додаткової винагороди) військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 на загальну суму 393514,50 грн було призначене службове розслідування, в ході якого виявлено та підтверджено факт неправомірної виплати додаткової винагороди військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 з вини начальника штабу – заступника командира військової частини НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_1 , який необґрунтовано погоджував та підписував рапорти та накази про виплату додаткової винагороди військовослужбовцям, котрі не залучалися до виконання бойових (спеціальних) завдань. Встановлені факти та обставини були викладені в Акті службового розслідування від 30.09.2024 № 19768. Відповідно до статей 10, 11 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" командир (начальник) за новим місцем служби чи місцем перебування в розпорядженні особи видає у п`ятнадцятиденний строк із дня надходження матеріалів щодо завданої шкоди наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності. Відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи. На виконання вимог вказаного Закону ІНФОРМАЦІЯ_5 надіслав до військової частини за місцем служби ОСОБА_1 (в/ч НОМЕР_1 ) матеріали службового розслідування для вирішення питання про притягнення його до матеріальної відповідальності, у відповідь на що командир військової частини НОМЕР_1 дійшов висновку про відсутність підстав для притягнення ОСОБА_1 до повної матеріальної відповідальності. Повторне звернення до військової частини НОМЕР_1 з вимогою про необхідність притягнення ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності на суму безпідставно виплаченої з його вини додаткової винагороди військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 в розмірі 1110717,11 грн залишено без реалізації у зв`язку із раніше вказаними недоліками проведення службового розслідування. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 07.05.2025 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії.
Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, предметом спору по справі № 480/3491/25 є визнання протиправною бездіяльності командира військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невидачі наказу про притягнення ОСОБА_1 , в порядку ст. 11 Закону України від 03.10.2019 № 160-ІХ «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державі внаслідок безпідставної виплати додаткової винагороди військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 , що встановлено в ході проведення службового розслідування (від 30.09.2024 № 19768), результати якого оформлені наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 03.10.2024 № 193. Під дискреційними повноваженням слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Імперативною нормою статті 11 Закону України від 03.10.2019 № 160-ІХ «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» встановлено обов`язок командира (начальника) військової частини (установи, органу) за новим місцем служби переведеного військовослужбовця видати наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності у п`ятнадцятиденний строк із дня надходження матеріалів службового розслідування, проведеного за фактом завдання шкоди державі. Законом не передбачається здійснення командиром (начальником) військової частини (установи, органу) оцінки обґрунтованості обставин завдання шкоди винною особою, викладених в акті службового розслідування, а регламентовано безапеляційний обов`язок щодо видачі наказу про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності у визначений строк. Тобто, прийняття рішення про притягнення винного до матеріальної відповідальності, шляхом видачі відповідного наказу відносно особи, яка була переведена до іншого місця служби, є прерогативою (виключною компетенцією, імперативним обов`язком) командира військової частини за новим місцем служби. У спірному випадку командиром військової частини НОМЕР_1 допущено протиправну бездіяльність у формі неприйняття відповідного рішення, що входить до виключної компетенції. Заходи досудового врегулювання спору не дали відповідного результату, винна особа до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державі, не притягнута. В будь - який інший спосіб, окрім порядку адміністративного судочинства, виниклий спір вирішеним бути не може.
На переконня представника позивача, за своєю суттю позовні вимоги ІНФОРМАЦІЯ_3 являються компетенційним спором, з чим не погодився Сумський окружний адміністративний суд, приймаючи ухвалу від 07.05.2025 про відмову у відкритті провадження у справі.
Відповідач не скористався своїм правом та не надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача.
В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити її, посилаючись на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі.
Представник відповідача, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, ухвали суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції дійшов висновку, що за змістом пункту 3 частини 1 статті 19 КАС України в порядку адміністративного судочинства може бути розглянутий спір між ними з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень. При цьому відповідно до матеріалів позову спір між сторонами виник не з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження з наступних підстав.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
Згідно з частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За визначенням пунктів 1 та 2 частини першої статті 4 КАС адміністративна справа – це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір – це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Відповідно до частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Як зазначено вище, пунктами 3 та 5 частини першої статті 19 КАС України визначено два спеціальних види спорів, у яких позивачем може виступати суб`єкт владних повноважень:
1) спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління – компетенційні спори, під якими слід розуміти спір між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), зокрема, делегованих повноважень. Особливість судового розгляду компетенційних спорів зумовлена необхідністю вирішення питання про те, чи належним чином реалізована компетенція відповідача та чи не порушена при реалізації повноважень відповідача компетенція позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, від 13.11.2019 у справі № 826/3115/17 та постанови Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 826/6228/17, від 12.05.2025 у справі № 520/13293/24);
2) спори за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом. У цій категорії справ можливі два випадки (види): 1) прямо передбачено КАС України (частина п`ята статті 46); 2) прямо передбачено спеціальним законом.
Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка правильності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб) відповідно до прийнятих або вчинених при здійсненні ними владних управлінських функцій.
З аналізу зазначених норм Закону вбачається, що предметом адміністративного процесуального права є взаємовідносини у сфері, що складаються у зв`язку з реалізацією зацікавленими особами права на судовий захист.
Особливістю цих відносин є те, що вони пов`язані із реалізацією прав, свобод та інтересів суб`єктів у сфері публічно – правових відносин і спрямовані на захист від порушень з боку публічної влади при здійсненні нею владних управлінських функцій.
Тобто, специфіку публічно – правового спору визначають: суб`єктивний склад, підстави виникнення цього спору і тісне пов`язане з цим питання визначення меж повноважень адміністративного суду.
Що стосується кола суб`єктів публічно – правового спору, то обов`язковим його учасником є суб`єкт публічного управління, який є виразником державних і суспільних інтересів, носієм публічної влади, має особливий правовий статус, тому що наділений владними управлінськими функціями щодо об`єктів управління.
Специфіка публічно – правового спору обумовлена, також, його підставою: він виникає у випадку порушення суб`єктом публічного управління суб`єктивних публічних прав та інтересів громадянина або організації.
Особливістю правовідносин, що розглядаються адміністративними судами, є їх публічно – правовий характер, пов`язаний із сферою реалізації публічної влади.
Суттєвою ознакою публічно – правового спору є участь у справі суб`єкту владних повноважень, який виконує владні управлінські функції відносно інших суб`єктів і його рішення є обов`язковими для виконання.
Тобто, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (провадження № 12-245гс18) сформульовано правову позицію згідно якої, поведінка органів, через які діє держава у цивільних або адміністративних відносинах, розглядається як поведінка держави у цивільних або адміністративних відносинах. Отже, як у цивільних, так і в адміністративних відносинах органи, через які діє держава, не мають власних прав і обов`язків, але наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних відносинах. Держава в особі відповідних органів може брати участь в судових процесах, в тому числі в якості позивача, за правилами цивільного, господарського або адміністративного судочинства, виходячи, в першу чергу, із суті правовідносин та з урахуванням, зокрема, суб`єктного складу сторін та інших чинників, які можуть впливати на визначення юрисдикції судів.
Отже, за загальним правилом один орган державної влади не може звертатися з позовом до іншого органу, бо це означатиме позов держави до неї самої.
Винятком є компетенційний спір, під час розгляду якого суд дає тлумачення законодавства, роз`яснюючи межі компетенції органів.
При цьому під компетенційним спором слід розуміти спір між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі - делегованих повноважень. Особливість судового розгляду компетенційних спорів зумовлена необхідністю вирішення питання про те, чи належним чином реалізована компетенція відповідача та чи не порушена при реалізації повноважень відповідача компетенція позивача.
Також для звернення до адміністративного суду суб`єкт владних повноважень як позивач повинен відповідати основним умовам, а саме: такий суб`єкт має бути наділений повноваженнями для звернення до суду.
Наведене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 листопада 2019 року по справі № 826/3115/17.
Дійсно, Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 13.11.2019 у справі № 826/3115/17 та від 04.12.2019 у справі № 826/6228/17 дійшла висновку, що, за загальним правилом, якщо право державного органу на звернення з відповідним позовом прямо не передбачено законодавством, один орган державної влади не може звертатися з позовом до іншого органу, бо це означатиме позов держави до неї самої. Винятком є компетенційний спір.
За загальним правилом, суб`єкти владних повноважень у некомпетенційних спорах мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України (частина четверта статті 5 КАС України) та з метою реалізації покладених на них повноважень.
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень – орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Відповідно до матеріалів позову, сторонами у справі є суб`єкти владних повноважень – ІНФОРМАЦІЯ_2 та військова частина НОМЕР_1 , і в позовній заяві позивач оскаржує бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 щодо непритягнення відповідальної особи до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державні внаслідок безпідставної виплати додаткової винагороди військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 на загальну суму 1110717,11 грн.
Отже, за змістом пункту 3 частини 1 статті 19 КАС України в порядку адміністративного судочинства може бути розглянутий спір між ними з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень. 
При цьому відповідно до матеріалів позову спір між сторонами виник не з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень. Також, з огляду на те, що позивачем у справі є суб`єкт владних повноважень – ІНФОРМАЦІЯ_2 , у позовній заяві позивач не посилається на закон, який надає йому право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору відповідно до приписів пункту 4 частини 1 статті 5 та пункту 5 частини 1 статті 19 КАС України. 
Позивач посилається на загальну норму Кодексу адміністративного судочинства України, яка передбачає право ІНФОРМАЦІЯ_1 як органу військового управління, що забезпечує виконання законодавства з питань військового обов`язку військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, на звернення до суду, однак не згадує спеціальний акт законодавства, який регулює право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору. 
З досліджених матеріалів позовної заяви суд першої інстанції вірно встановив, що у спірних правовідносинах таке право ІНФОРМАЦІЯ_1 законом не надано, відповідно, юрисдикція адміністративного суду, визначена статтею 19 КАС України, на цей спір не поширюється.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України необхідно відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі, оскільки позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано відмовив у відкритті провадження.
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Колегія суддів вважає, що ухвала Сумського окружного адміністративного суду від 07.05.2025 року по справі № 480/3491/25 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 07.05.2025 по справі № 480/3491/25  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.А. Калиновський	
Судді	   	А.О. Бегунц    В.Б. Русанова   	
Повний текст постанови складено  29.07.2025 року